Morfologie současného portugalského jazyka I

Slovní druhy neslovesné

Iva Svobodová

Masarykova univerzita
Brno 2014

Dílo bylo vytvořeno v rámci projektu Filozoficka fakulta jako pracoviště excelentního vzdělávání: Komplexní inovace studijních oborů a programů na FF MU s ohledem na požadavky znalostní ekonomiky (FIFA), reg. č. CZ.1.07/2.2.00/28.0228 Operační program Vzdělávání pro konkurenceschopnost.

© 2014 Masarykova univerzita

Toto dílo podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Neužívejte dílo komerčně – Nezasahujte do díla 3.0 Česko (CC BY-NC-ND 3.0 CZ). Shrnutí a úplný text licenčního ujednání je dostupný na: creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/3.0/cz/.

Této licenci ovšem nepodléhají v díle užitá jiná díla.

Poznámka: Pokud budete toto dílo šířit, máte mj. povinnost uvést výše uvedené autorské údaje a ostatní seznámit s podmínkami licence.

ISBN 978-80-210-7007-3 (brož. vaz.)

ISBN 978-80-210-7008-0 (online : pdf)

ISBN 978-80-210-7009-7 (online : ePub)

ISBN 978-80-210-7010-3 (online : Mobipocket)

Obsah

ÚVODEM

1. MORFOLOGIE

1.1 Morfém

1.2. Kombinatorika morfémů

2. SLOVOTVORBA

2. 1. Odvozování - derivace

2.1.1. Odvozování pomocí předpon

2.1.2. Seznam základních předpon řeckého a latinského původu.34

2.1.3. Prefixace podle nového pravopisu

2.1.4. Odvozování pomocí přípon

2.1.4.1 Pragmatické derivační přípony (augmentativní a deminutivní sufixy)

2.1.4.1.1. Augmentativní přípony

2.1.4.1.2. Deminutivní přípony

2.1.4.2 Nocionální derivační přípony

2.1.4.2.1 Nominální sufixy

2.1.4.2.2. Verbální sufixy

2.1.4.2.3. Adverbiální sufixy

2.1.5. Jiné typy odvození

2.1.5.1 Parasyntetická derivace

2.1.5.2 Regresivní (zpětná) derivace

2.1.5.3 Nepravá derivace

2. 2. Skládání - kompozice

2.3. Rekompozice a hybridismy

2. 4 Zkracování - abreviace

3. SLOVNÍ DRUHY

4. PODSTATNÁ JMÉNA

4.1. Obecná charakteristika

4.2. Gramatická kategorie životnosti

4.3. Gramatická kategorie rodu v portugalštině

4.4. Přechylování

4.4.1. Heteronymie, derivace, konverze

4.4.2. Sémantické využití opozice maskulinum femininum

4.4.3. Problematika nestálého či měnícího se rodu

4.5. Gramatická kategorie čísla – numerus

4.5.1. Obecná charakteristika

4.5.2. Gramatická kategorie čísla v portugalštině

4.5.3. Singularia tantum a pluralia tantum

4.6. Pád – casus

4.6.1. Obecná charakteristika

4.6.2. K otázce pádu v portugalštině

4.6.3. Stupeň podstatných jmen

5. ČLEN – DETERMINANT

5.1. Obecná charakteristika

5.2. Člen v portugalštině

5.3. Morfologické vlastnosti členu

5.4. Funkce členu

5.5. Použití členu z hlediska typu kontextu

5.6. Sémantické operace

5.6.1. Determinační proces individualizace

5.6.2. Determinační proces neurčitosti

5.6.3. Determinace pluralizace

5.6.4. Determinace univerzální kvantifikace

5.6.5. Determinace kolektivních substantiv

5.6.6. Determinace u negativní kvantifikace

5.6.7. Determinace nepočitatelných substantiv

5.7. Zvláštnosti v používání členu

5.7.1. Morfologická a sémantická relevance členu

5.7.2 Substantivizace

5.7.3. Použití členu s posesivy

5.7.4. Použití členu s antroponymy

5.7.5. Použití členu s toponymy

5.7.6. Použití členu s názvy dnů v týdnu

5.7.7. Použití členu s názvy měsíců

5.7.8. Použití členu s hodinami

5.7.9. Použití členu s podstatným jménem casa

5. 7. 10. Použití členu s neurčitým zájmeny ambos, todo, outro:

5. 7. 11. Elipse členu

5.7.12. Diaforická funkce členu

6. PŘÍDAVNÁ JMÉNA-ADJEKTIVA

6. 1. Obecná charakteristika

6.2. Morfematická struktura portugalských adjektiv

6.3. Množné číslo adjektiv

6.4. Přídavná jména složená

6.5. Adjektiva označující národnost a zeměpisný původ

6.6. Zkracování přídavných jmen

6.7. Kategorie stupně

6.8. Významová klasifikace adjektiv

6.9. Problematika postavení přídavného jména

6.10 Příslovečná funkce adjektiva

7. ZÁJMENA PRONOMINA

7. 1. Obecná charakteristika a funkce zájmen

7.2. Sémantická klasifikace zájmen

7.3. Osobní zájmena

7.3.1. Podmětná zájmena

7.3.2. Klitická zájmena nepřízvučná

7.3.3. Objektové tvary přízvučné

7.3.4. Zvratná zájmena

7.4. Zájmena přivlastňovací

7.5. Ukazovací zájmena

7.6. Zájmena vztažná

7. 7. Tázací zájmena

7.8. Zájmena neurčitá

8. ČÍSLOVKY - NUMERALIA

8.1. Obecná charakteristika číslovek

8.2. Sémantická klasifikace číslovek355

8.3. Základní číslovky

8.4. Číslovky řadové

8.5. Číslovky násobné

8.6. Číslovky dílové

8.7. Číslovky skupinové

8.8. Neurčité číslovky

9. SLOVESA-VERBA

10. PŘÍSLOVCE – ADVERBIA

10.1. Obecná charakteristika

10.2. Sémantická klasifikace adverbií

10.3. Adverbia kvalitativní

10.4. Adverbia kvantitativní

10.5. Morfologická charakteristika

10.6. Kategorie stupně u adverbií

11. PŘEDLOŽKY

12. SPOJKY

13. PRAGMATICKÉ MARKÁTORY

14. CITOSLOVCE

TERMINOLOGIE

CVIČENÍ:

1. Morfologie:

2. Slovotvorba

4. Podstatná jména

5. Člen

6. Přídavná jména

7. Zájmena

8. Číslovky:

Klíč/Řešení:

Morfologie

Slovotvorba

Podstatná jména

Člen

Adjektiva

Zájmena

Číslovky

Bibliografie:

ÚVODEM

Skripta Morfologie současného portugalského jazyka I jsou určena zejména posluchačům portugalštiny ÚRJL FFMU v Brně, kteří navštěvují přednášky a semináře portugalského jazyka a jazykovědy. Mohou je však využít také posluchači jazykových škol se základními znalostmi portugalštiny a také všichni zájemci o obecnou jazykovědu, protože naším cílem nebylo vytvořit jen školní či školsky psanou učebnici nebo normativní mluvnici portugalského jazyka v její kodifikované a spisovné podobě. Cílem bylo podat pohled na cizí jazyk v jakési abstraktnější rovině, tedy z hlediska povahy jazykového systému.

K takovému popisu jazyka, který by byl přijatelný pro české či slovenské posluchače, jsme se nechali inspirovat lingvisticky interpretační Mluvnicí španělského jazyka, kterou napsali autoři doc. PhDr.Petr Čermák, Ph.D. a prof. PhDr. Bohumil Zavadil CSc., a jejíž metodologii a terminologický aparát jsme také v těchto skriptech použili. Metoda, kterou autoři aplikovali ve svém díle, nám poskytuje obecný, systematický, přehledný a jasný model popisu jednoho románského jazyka v kontextu české lingvistiky, tedy v kontextu strukturálně funkčního pojetí pražské školy, jejíž poznatky pak autoři skloubili s poznatky současné teoretické gramatiky španělského jazyka.

Tato kombinace vyústila v originální vědecký popis gramatiky španělského jazyka, který jej přibližuje našemu mateřskému jazyku (popř. slovanským jazykům obecně) a odpovídá tak na řadu otázek, na něž je velmi těžké nalézt odpovědi v jiných zdrojích komparativní lingvistiky. Proto bychom chtěli rozšířit řadu takto popsaných románských jazyků také o portugalštinu.

Další výhodou tohoto modelu je ta, že popisuje jazykový systém uceleně, protože se neomezuje jen na postižení dominantních vlastností jazyka, ale snaží se o popis také periferních konstrukcí a jevů, které přesahují rámec stereotypního vnímání jazyka. Zmíněná mluvnice podává podrobný a komplexní popis také tím, že do něj zahrnuje různé pragmaticko-lingvistické faktory, jako je aspekt diatopický či aspekt diafazický.

V těchto skriptech jsme se snažili o podobně kombinovaný popis. Vycházeli jsme z modelu B. Zavadila a P. Čermáka a ten jsme skloubili s teoretickými poznatky současné portugalské gramatiky, která je popsána v mluvnicích portugalského jazyka: Gramática da Língua Portuguesa a Nova Gramática do Português Contemporâneo. Mimo tyto zdroje byly použity obecnělingvistické práce a výsledky jazykových výzkumů českých romanistů, hispanistů a portugalistů,, PhDr.Jana Hricsiny, Ph.D., PhDr. Jaroslavy Jindrové, Ph.D., Mgr. Petry Svobodové, Ph.D. a Dr. Joaquina Ramose, Mgr. Petra Stehlíka, Ph.D. a Mgr. Ivo Buzka, Ph.D. V obecných charakteristikách jednotlivých slovních druhů jsme vycházeli také z obecně lingvistických prací a monografií prof. PhDr. Adolf Erharta, DrSc. („Základy jazykovědy“) a Prof. PhDr. Františka Čermáka, DrSc. („Úvod do obecné jazykovědy“).

Tento první díl skript nabízí posluchačům podrobný morfologický popis gramatických kategorií podstatných jmen, přídavných jmen, zájmen a číslovek. Ostatní slovní druhy, tedy slovesa, předložky a spojky jsou zde popsány jen stručně s tím, že o nich bude podrobněji pojednáno v dalším díle skript: Morfologie současného jazyka II - Portugalské sloveso a ve skriptech Sintaxe da Língua Portuguesa.

Veškeré příklady uvedeny v jednotlivých kapitolách a dokumentující jednotlivé morfologické jevy jsou psány podle nového pravopisu (2009), který přes veškeré nedostatky je nutno do budoucna respektovat. Z důvodu přechodného období, které platí do roku 2016 a v některých zemích i do roku 2019, jsme se rozhodli, že v poznámkách pod čarou budeme uvádět u změněné slovní zásoby obě dvě varianty.

Autorka děkuje recenzentovi PhDr. Janu Hricsinovi, Ph.D. a také doc. PhDr. Petru Čermákovi, Ph.D a prof. Phdr. Bohumilu Zavadilovi CSc. z Filozofické fakulty UK v Praze za vytvoření tak cenných podnětů a zdrojů, jako je jejich výše zmíněná Mluvnice španělského jazyka, ale také za velmi cenné připomínky, které přispěly ke zdokonalení této publikace jak po stránce obsahové, tak po stránce formální.

1.MORFOLOGIE

Pojem morfologie pochází z řeckého μορφή, morfé, tvar + λογία, logia, nauka) a je součástí mnoha věd, jako je například lingvistika, biologie, astronomie, geomorfologie, archeologie apod. Ve všech těchto vědeckých oblastech má morfologie jeden společný zájem: studium tvarů, procesů a útvarů. V biologii je to disciplína zabývající se studiem celých organismů,  morfologie rostlin je věda studující tvary a části rostlin, v astronomii se morfologie zabývá tvary astronomických objektů a v geomorfologii pak tento obor zkoumá tvary, procesy a útvary na zemském povrchu.

Morfologie jako lingvistická disciplína se zaměřuje na tvary slov, procesy slovotvorby a jejich výsledné tvary a podoby jejich celků či částí. Obecně se morfologií míní ta oblast gramatiky, která studuje povahu a chování morfémů, tedy minimální signifikativní (znakové) jednotky jazyka[1] , které jsou nositelem lexikálního či gramatického významu.[2]

V dějinách lingvistiky se vyvinulo dvojí pojetí morfologie.

Morfologie v širším pojetí zkoumá vnitřní výstavbu lexémů v plném rozsahu a je zastávána zejména americkými deskriptivisty[3]. Jejím cílem je zkoumat jak vnitřní strukturu gramatické části slov (G-morfémy neboli gramatické morfémy), tak vnitřní výstavbu lexikální části slova (L-morfémy neboli lexikální morfémy), tvoření slov či pojmenování, derivaci (odvozování), kompozici (tvoření složených slov), kombinaci slov a další typy, zvláště konverzi (změna slovního druhu), abreviaci (utváření zkratek), apod. (viz níže kapitola o slovotvorbě). Tato část morfologie v širším smyslu se kryje částečně s předmětem lexikologie[4] a je také zahrnuta v naší publikaci, přestože je evropské lingvistické tradici vlastní užší pojetí morfologie, která je vnímána jako věda zkoumající jen gramatické složky lexémů. Podle tohoto pojetí je pak možno chápat morfologii jako vědu, která se v podstatě kryje s flexí (neboli ohýbáním) slov, tedy s deklinací (skloňováním) a s konjugací (časováním), popř. i s komparací (stupňováním), zatímco jejich složky lexikální spadají do kompetence zvláštní disciplíny – tvoření slov – zahrnované do lexikologie.[5]

V kontextu české didaktiky cizích jazyků je na morfologii pohlíženo zejména z toho úhlu užšího, tedy z úhlu strukturálně funkčního pojetí pražské školy. Jejím cílem je především popis gramatických kategorií jednotlivých slovních druhů. Specifičtějším přístupem je pak přístup, který vychází z teorie typologie jazyků, jejímž hlavním autorem je Vladimír Skalička. Podle jeho typologického modelu byly již popsány například gramatiky španělského a baskického jazyka.

1.1Morfém

Morfém je elementární jazykový znak, je to bilaterální jednotka (jednota označovacího a označovaného).[6] Jde o minimální (abstraktní a systémovou) významovou a/nebo gramatickou jednotku, chápanou, má-li alomorfy, jako třídu alomorfů. Je pro něj charakteristická arbitrárnost formy ve vztahu k jeho významu či funkci.[7] Morfémy mohou být flektivní (nebo také gramatické či synsémantické) a lexikální (slovotvorné neboli autosémantické).

Lexikální morfém (lexém) představuje základní plnovýznamový znak (označuje substance, kvality, děje, apod.). Existují dva druhy lexikálních morfémů: volné, anebo vázané.[8]

Morfémy lexikální povahy, které jsou volné, jsou autonomní a mají podobu slov. Jsou to jednotky graficky oddělitelné a přemístitelné (hoje „dnes“, aqui „tady“, pão “chléb“).[9]

Ty morfémy lexikální povahy, které jsou vázané, jsou svázány s jinými morfémy v rámci jednoho slova. Mohou se dále dělit na morfémy bázové a morfémy derivační. Morfémy bázové jsou zapojené do vnitřní struktury lexému a vytvářejí jeho lexikální základ (filh-a „dcera“, fal-o „mluví-m“, bo-a „dobr-á“, flor-es „květin-y“). Morfémy derivační jsou morfémy opírající se o morfémy bázové, k nimž připojují nějaký lexikální sém vytvářející příbuzný, ale přece jen nový lexém (papel-aria „papír-nictví“, com-por „složit“, saud-ável „zdrav-ý“). Morfémy derivační se dále dělí na prefixy, interfixy a sufixy.[10]

Morfémy (volné i vázané) dále rozdělujeme na autonomní a satelitní. Autonomní morfémy volné jsou morfémy lexikální povahy, které tvoří samostatný vnitřně dále nedělitelný lexém: hoje, aqui. Satelitní morfémy jsou pak morfémy gramatické povahy.[11]

Izolovaný obsah lexikálních morfémů se nazývá sémém.[12]

Gramatický morfém je morfém synsémantický a představuje jakýsi pomocný znak, označující akcesorní vlastnost nebo okolnost nebo prostě jen gramatický vztah[13], a setkáváme se s ním v podobě jmenných a slovesných koncovek, které vyjadřují gramatické kategorie. Stejně jako v případě morfému lexikálního, i zde můžeme gramatické morfémy (G- morfémy) rozdělit na volné a vázané.

Volné gramatické morfémy se nazývají satelitní a jsou to takové morfémy gramatické povahy, které se vyskytují v podobě graficky oddělitelných slov, kterým se také říká slova pomocná, neboli auxilianty. V portugalštině je to například člen, pomocné sloveso, předložka, apod.[14]

Vázané gramatické morfémy jsou pak morfémy desinenciální povahy a jsou to takové morfémy gramatické povahy, které zaujímají ve struktuře lexému místo za lexikální složkou. V jazycích flektivního typu[15] bývají realizované kumulovaně jediným exponentem. V případě jazyků aglutinačního typu[16] mívají podobu gramatických afixů. Je-li jich více, vytvářejí dohromady gramatickou složku lexému (gramatém).[17]

Lexikální morfémy lze klasifikovat jak z hlediska jejich obsahu (viz výše), tak i z hlediska formální povahy jejich realizací, na dva typy či submorfy: kořeny R a formanty F.

Kořeny neboli kořenové morfy (značeny formálně symbolem R), implikují základní složku významu lexému a můžou být volné - autonomní (hoje, aqui, pão) nebo vázané – bázové (filh-a, trabalh-ei).

Derivační afixy (značeny formálně symbolem a), neboli formanty morfy (značeny formálně symbolem F), se realizují jako derivační předpony či přípony, upřesňují a dotvářejí význam lexémů a jsou pouze vázané, mohou se tedy vyskytovat pouze ve spojení s kořenem (viz výše morfémy vázané derivační). Mezi ty lexikální afixy se řadí již jednou zmíněné sufixy, prefixy, infixy a interfixy. Sufix je přípona a následuje za kořenem slova. Prefix je předpona a předstupuje před kořen slova. Infix je vpona: konsonantický afix vstupující do kořene, mezi hlásky vytvářející kořenový morf. Interfix je tvořený vokály, jež vstupují mezi kořenové konsonanty (v semitohamitských jazycích).

Uveďme nyní pár příkladů slov s vázanými morfémy.

V českém slově strojopisným - je stroj a pis lexikální morfém nesoucí základní význam slova (jsou to tedy kořeny), „-o-„ je spojovací morfém, který spojuje části složeniny (vpona či infix) „-ný„ je odvozovací (derivační/slovotvorný) lexikální morfém, který pozměňuje původní význam slova (přípona) a „-m“ je flektivní (ohýbací) gramatický morfém, který určuje pád slova (koncovka skloňovací neboli deklinační).

V portugalském slově cháleiras „konvice na čaj“, je chá kořenem, tedy morfémem nesoucím význam slova;-l- je infix spojující kořen a sufix, -eira- je odvozovací morfém nesoucí význam nádoby (stejně jako cafeteira-kávovar), a „s“ je jmennou koncovkou, jde o flektivní gramatický morfém, který určuje množné číslo.

Mnohé morfémy se realizují několika různými způsoby, které představují alomorfy (varianty nebo možné realizace). Distribuce alomorfů (variant morfémů) je řízena buď morfologicky, nebo fonologicky. V prvním případě mluvíme o alomorfech prvního řádu: výběr konkrétního alomorfu je diktován morfémickým okolím (příslušností sousedních morfémů do určité třídy, resp. jejich významem). V druhém případě mluvíme o alomorfech druhého řádu: výběr je diktován fonemickým okolím (formou=fonémickou realizací sousedních morfémů). S alomorfy 2. řádu se ve větší míře setkáváme v uralských a altajských jazycích, kde značná část gramatických morfémů má 2-4 alomorfy (sufixy), jejichž distribuce souvisí s tzv. vokální harmonií.[18] Alomorfy jednoho morfému mohou mít zcela různou fonémickou podobu. Jde o tzv. supletivismus, se kterým se setkáváme například při stupňování nepravidelných adjektiv nebo adverbií (dobrý-lepší, bom-melhor-ótimo[19]), nebo ve flexi pomocných sloves ( být-jsem).[20]

Zpravidla se varianty jednoho kmene nebo kořene liší od sebe jen jednou souhláskou nebo samohláskou. Takovéto střídání souhlásek nebo samohlásek v různých variantách jednoho kořene (kmene) se nazývá alternace.[21] (např: dormir-durmo „spát“, „spím“, nebo vestir-visto, „obléci se“, „oblékám se“ apod.)

V indoevropských jazycích se setkáváme s plurisémií morfů; kdy jeden gramatický morfém může mít několik významů. Tak například v češtině může koncovka -a být nositelem významu nominativu, ale také genitivu singuláru: žena/pána. V portugalštině například koncovka „-es“ může mít dokonce 5 významů: kromě plurálního významu nominální flexe má 4 významy ve slovesné flexi: význam 2. osoby jednotného čísla indikativu sloves druhé a třetí konjugační skupiny, 2. osoby jednotného čísla konjunktivního tvaru sloves první konjugační skupiny v přítomném čase, význam 2. osoby ohebného infinitivu sloves všech konjugačních tříd a význam 2. osoby jednotného čísla konjunktivního tvaru futura sloves všech konjugačních tříd.

Některé gramatické morfémy mají tzv. nulovou realizaci[22] Např. u tvaru „žen“ je realizován 2. pád nulovým morfémem (nulovou koncovkou). Nebo v případě portugalského slova tórax „hrudní koš“ je plurál také realizován nulovým morfémem (o tórax „hrudník“, os tórax „hrudníky“).

Gramatický morfém může vykazovat tzv. fúzi, tedy je nositelem dvou či více významů zároveň. Příkladem může být česká koncovka -ám ve slovním tvaru ženám, která realizuje morfém čísla i pádu. Takovému spojení více gramatických afixů se říká gramatém.[23] Portugalština takovéto koncovky tvořené na základě realizace fúzí také vykazuje, ale ne v pádové deklinaci. Můžeme ji spíše nalézt ve slovesné flexi. Jako příklad můžeme uvést falei, kde je -ei nositelem gramatického významu osoby, čísla, času i způsobu (1. osoba, jednotné číslo, čas minulý, způsob oznamovací).

Metodou substituce zjišťujeme, kterými jinými morfy lze zkoumaný morf v dané pozici nahradit. V českém slově učitele, kde je kmen „učitel“ a afix „e“ vidíme, že můžeme afix „e“ zaměnit za jiný, například „-i“ nebo „-em“ s tím, že pozměníme jeho pád a syntaktickou funkci a mezi nimi pak existuje vzájemný vztah volné kontrastivní distribuce.[24] V portugalštině tak můžeme nalézt kontrastivní distribuci například u slovesné flexe falei, kde slovesnou koncovku „-ei“ lze nahradit koncovkami: -o; -ei, -ava,-ara, -arei,-aria, -asse,-ar, jde tedy o realizaci různých morfémů 1. osoby jednotného čísla s tím, že se mění jejich časové reference, které se tak kladou do kontrastivního vztahu.

Dalším typem distribuce je komplementární distribuce[25]. Ta může nastat v případě, že pro jeden gramatický jev existuje možnost realizace prostřednictvím vícero morfů: mohou to být alomorfy jednoho morfému. V českém jazyce se můžeme setkat například s několika alomorfy čtvrtého pádu mužského rodu jednotného čísla: učitele; žáka; předsedu. V portugalštině se můžeme setkat s alomorfy množného čísla podstatných a přídavných jmen: -s, -es, -is, -éis ,-ões, -ão, -ães, -0- ( cafés „kávy“, professores „profesoři“, funis „trychtýře“, papéis „papíry“, corações „srdce“, cidadãos „občané“, cães „psi“, atlas „atlasy“).

1.2.Kombinatorika morfémů

Morfémy se mohou ve slovech různě kombinovat, a to buď jednoduše, anebo s průvodní hláskovou změnou. A. Erhart uvádí, že: “k tomuto jevu vedly syntagmatické hláskové změny ve spojení určitého morfu s různými jinými morfy. Alternace souhláskové a samohláskové jsou tudíž důsledkem hláskových změn různého stáří.“ [26] Někdy však také může dojít ke splývání morfů – „zejména k zániku morfematických švů mezi kořenem a formantem a mezi formantem a gramatickým sufixem.“[27] V následující kapitole věnované slovotvorbě bude tato kombinatorika morfémů, znázorněná níže uvedenými vzorci, doprovázet jednotlivé typy slovotvorby.

R + 0
les, lov, ruka, (kmen – slovní základ - tvoří holý kořen bez slovotvorné přípony)

bosque, caça, mão

R + F
caça-dor – lov-es

Ra, Raa, Raaa
knih-ovna -livra-ria-u,

kniho-ovn-y- livra-ria-s

aR, aaR, aRa
pře-krás-ný – super-bonit-o

R + R
kompozita, složeniny

a) bez derivační přípony (R+R) aguardente „kořalka“

b) s derivační příponou (R+R+F) vaivéns „sběhy“

1 A. Erhart (2001: 66).

2 F. Čermák (1994:96).

3 Jde nikoliv o normativní mluvnici, ale o popis skutečného fungování jazyka.

4 Tamtéž.

5 Tamtéž.

6 A. Erhart (2001:67).

7 F. Čermák (1994:97).

8 B. Zavadil, P. Čermák (2010:27).

9 B. Zavadil, P. Čermák (2010:133).

10 B. Zavadil, P. Čermák: 2010:27).

11 Tamtéž.

12 A. Erhart (2001:67).

13 Tamtéž.

14 B. Zavadil, P. Čermák: (2010:27).

15 Flektivní jazyky vyjadřují gramatické funkce pomocí flexe (ohýbání), tj. skloňování a časování, předpon a přípon.

16 Aglutinační jazyk používá pro vyjádření gramatických funkcí afixy (tj. předpony, přípony a vpony), které se přidávají ke kořenovému slovu. To je i rysem flektivních jazyků, ale na rozdíl od nich označuje jeden aglutinační afix většinou právě jednu gramatickou funkci. Například v češtině (flektivní jazyk) ve slově kozlů označuje přípona -ů současně množné číslo a 2. pád. Naproti tomu například v maďarštině (aglutinační jazyk) ve slově szomszédokra („na sousedy“) přípona -k (-o- je epentetický vokál) označuje množné číslo a další přípona -ra označuje pád odpovídající české předložce „na“.

17 B. Zavadil, P. Čermák: (2010:28).

18 A. Erhart (2001:71).

19 Správný tvar podle starého pravopisu byl óptimo.

20 Tamtéž.

21 Tamtéž.

22 A. Erhart (2001:66).

23 B. Zavadil, P. Čermák ( 2010:28).

24 A. Erhart (2001:66).

25 Tamtéž.

26 Tamtéž.

27 Formálně je kořen značen symbolem R, formant symbolem F, afix symbolem a (kap. 1.1. Morfém).

2.SLOVOTVORBA

Slovotvorba, někdy také zvaná derivologie, je nauka o tvoření slov. A. Erhart ji definuje jako: “souhrn morfosyntaktických procesů, které umožňují tvorbu nových jednotek na základě lexikálních morfémů.“[28] Nové lexémy mohou vzniknout derivací (tedy přidáváním formantů, tzv. derivačních afixů, k jednotkám již existujícím, tedy ke kmenu), kompozicí (skládáním) a přejímáním slov z jiných jazyků.

Co se týče formantů, jejichž použití tvoří princip derivačních procesů, A. Erhart je dělí na produktivní a neproduktivní.

„Formanty (derivační afixy), jež v dané fázi vývoje jazyka slouží jako prostředek tvoření nových lexikálních jednotek, se nazývají produktivní. Ostatní formanty (gramatické morfémy) jsou lexikálně neproduktivní.“ Formanty se v průběhu vývoje různě morfonologicky mění, někdy zanikají, jindy vznikají nové, a to přejímáním z jiných jazyků.

Co se týče složenin (kompozit), ty vznikají spojováním samostatných lexikálních jednotek. Schopnost tvořit složeniny není všude stejná. A. Erhart zmiňuje, že:“nejvíce je kompozice rozvinuta v germánských jazycích, nejméně v jazycích románských. Slovanské jazyky v tomto ohledu zaujímají střední postavení.“[29]

Nová jednoslovná pojmenování vznikají na základě už existujících slov, a to buď odvozováním (derivací), skládáním (kompozicí), zkracováním (abreviací), nebo přejímáním (z cizích slov).

2. 1.Odvozování - derivace

Odvozování neboli tzv. derivace, je tvoření slov s novým věcným významem pomocí předpon, přípon i předpon a přípon zároveň. Odvozená slova se nazývají deriváty.

Předpony neboli prefixy, jsou ve srovnání s příponami (sufixy) sémanticky nezávislejší jednotky, protože většinou vznikly z adverbií nebo z předložek, které byly původně autosémantické. Některé předpony jsou jen pouhými částicemi, které nemohou v jazyce samostatně existovat (des-, re-), jiné předpony fungují také jako nezávislá slova (contra „proti“, entre „mezi“)[30]. V prvním případě hovoříme o derivaci (odvozování), ve druhém případě jde již o skládání (kompozici). Ne vždy je však úplně snadné rozlišit, zda jde o derivaci či kompozici, proto je vhodnější použít pojmu prefixní derivace.

Jak sufixy, tak prefixy tvoří nová slova, která si zachovávají vesměs pravidelně vztah k původnímu významu kořene, čímž se odlišuje od kompozice, kde význam celkového spojení odkazuje na třetí mimojazykovou skutečnost, tedy neodpovídá součtu kořenových významů, ale odkazuje na zcela jinou mimojazykovou skutečnost než na tu, která je obsažena v kořenech slova složeného. Například u následujícího slova gostar „líbit se, mít rád“, je v prvních dvou níže uvedených příkladech a) a b) význam derivátu odvozený od původního významu kořene, zatímco ve třetím případě jde o kompozitum, doslova přeložené jako „mám rád život“, nebo „životní vkus“, který však označuje druh švestky:

a) desgostar – derivace s předponou des- (nelíbit se);

b) gostoso - derivace s příponou -oso (vkusný, líbivý);

c) gosto-da-vida – kompozitum složené ze dvou substantiv a jedné předložky (druh švestky).

2.1.1. Odvozování pomocí předpon

Odvozování pomocí přípon neboli tzv. prefixní derivace spočívá v použití předpony, která se staví před základní slovo [aR]. Prefixy mohou být v portugalském jazyce latinského nebo řeckého původu. Jsou produktivními lexematickými morfémy, které dávají vznik novým lexematickým jednotkám. Některé původní prefixy byly změněny alternací v důsledku hláskového okolí, především pak v důsledku prvních hlásek základního slova. Tak se například řecká předpona an- , označující zbavení nějaké vlastnosti či hodnosti, změnila na tvar a- před slovem začínajícím na souhlásku: apatia „apatie, apatičnost, otupělost“. Nebo například původně latinská předpona in- se změnila na i- před základním slovem začínajícím na l- a m-: infeliz “nešťastný“, inactivo „neaktivní, nečinný“, ale ilegal „ilegální, nelegální, nezákonný“, imoral „nemorální, nemravný“. Tyto změny byly způsobené vývojovými změnami v jazyce, v tomto případě konkrétně asimilací a simplifikací (neboli zjednodušením). Tak se in-legal změnilo na il-legal, které dalo vznik dnešnímu tvaru ilegal.[31]

Některé lexikální morfémy mohou být homografní (mají stejný tvar), přičemž ale pocházejí každý z jiného původního tvaru. Tak se nesmí zaměňovat in- ve významu pohybu dovnitř: ingerir „pohltit, strávit“ s in- ve významu negace: imigrar „imigrovat“; inativo „neaktivní“, ilegal „ilegální“).[32] Dalším takovým případem je pozměněná řecká předpona s významem negace a- (z an-), která se nesmí zaměňovat s latinskou předponou a- (původně ad-) (adoçar „osladit“).

Existují také prefixy, které mají význam číslovky (uni-, bis-, bi-), apod. Většina gramatiků je považuje za předpony, ale někteří je považují za kořeny kompozita, protože se výrazně neliší od podobných předpon s numerickým významem, jako například: centi-, tetra-,deca-, quilo-, které jsou považovány za kořeny  aritmetických či geometrických kompozitních slov.[33]

2.1.2. Seznam základních předpon řeckého a latinského původu.[34]

Latinské prefixy[35]:

abdicar

zříci se

embarcar

nalodit

abdicação

zřeknutí se

enterrar

pohřbít

aversão

averze, nechuť

inativo 1

neaktivní

arribar

přistát

impermeável

nepromokavý

adjunto

pomocný

ilegal

nelegální

circungirar

otáčet se dokola

ilegível

nečitelný

contradizer

protiřečit

introduzir

uvést

contradição

protiřečení,

intromissão

vměšování

decair

upadnout

introspeção 2

sebepozorování

decadência

úpadek, dekadence

justapor

položit, klást vedle

dissidente

disident

justaposição

pozice vedle něčeho

entreabrir

pootevřít

objeto 3

předmět

entrelinha

meziřádek

ocorrer

stát se

exportar

vyvážet

obstáculo

překážka

extrair

vytrhnout, vytěžit

percorrer

procestovat, projet

extração 4

vytrhnutí, těžba

perfurar

provrtat, děrovat

ingerir

požít (potravu)

perfurador

děrovačka

impedir

zabránit, čemu

progresso

pokrok

imigrar

imigrovat

prosseguir

pokračovat

refazer

znovu udělat

supradito

výše řečený

retroceder

ustoupit, couvnout

trasladar

přemístit, přeložit

sota-vento

závětří

ultrapassar

překonat

suspender

zavěsit pověsit

ultra-som

ultrazvuk

suceder

stát se, přihodit se

vice-presidente

viceprezident

Řecké prefixy[36]

anarquista

Anarchista

arcanjo

archanděl

ateu / fem. ateia

ateista

diocese

diocéze

anáfora

anafora

dispneia

dušnost

anfíbio

obojživelník

eclipse

zatmění

anfiteatro

amfiteátr

encéfalo

mozek

antípoda

Protinožec

sílaba

slabika

apogeu

vrchol, vyvrcholení

evangelho

evangelium

apóstata

odpadlík

hiperatividade 5

hyperaktivita

arcebispo

arcibiskup

hipotensão

hypotenze

arquétipo

archetyp

prólogo

předmluva

perífrase

perifráze, opis

simpatia

sympatie

êxodo

Exodus

prognóstico

prognóza

diagnóstico

Diagnóza

sinfonia

symfonie

1) Podle starého pravopisu: inactivo. 2) Podle starého pravopisu: introspecção. 3) Podle starého pravopisu: objecto. 4) Podle starého pravopisu: extracção. 5) Podle starého pravopisu: hiperactividade.

2.1.3. Prefixace podle nového pravopisu

V roce 2009 vešel v platnost nový pravopis v zemích, které patří do Společenství portugalsky mluvících zemí (CPLP – Comunidade dos Países da Língua Portuguesa). Podle nového pravopisu mimo jiné platí, že ty prefixní deriváty, kde byl prefix a kořen spojen pomocí pomlčky, se aglutinují, tedy píší se vcelku.

Pomlčka se zachovává v případech, kdy:

1. slovo začíná na h, jako např. anti-histamínico contra-harmónico, neo-helénico, sub-hepático, super-homem;

2. prefix končí na stejnou samohlásku, na niž začíná kořen arqui-inimigo, micro-ondas. To se netýká nepřízvučných prefixů co-, pre- e pro-, které se již před přijetím nového pravopisu psaly bez pomlčky: cooperação;

3. prefix končí na -n nebo -m a následující kořen začíná na samohlásku nebo na stejnou souhlásku: circum-adjacência, pan-nacional;

4. prefix končí na b nebo d a nevyvolá změnu výslovnosti: ad-rogar;

5. prefixem je sota-, soto-, vice-, vizo-, grão-, grã- nebo ex-: vice-presidente, sota-vento „závětří“, grão-vizir „velkovezír“, ex-marido „bývalý manžel;

6. prefix pre je graficky označen přízvukem: pré-reforma, pós-verbal;

7. slovo, s nímž se pojí, je slovo přejaté z cizího jazyka, vlastní podstatné jméno či zkratka: anti-apartheid, anti-Europa, mini-GPS.[37]

2.1.4. Odvozování pomocí přípon

Princip odvozování pomocí přípon neboli tzv. sufixální derivace, spočívá v použití přípon, které se připojují ke slovnímu základu [Ra]. Tyto sufixální přípony, které tvoří nové lexematické jednotky, jsou produktivní, stejně jako prefixy v případě prefixní derivace. Implikují významovou složku a jsou odlišné od těch, které vyjadřují gramatické kategorie jednotlivých slovních druhů a kterým se v českém kontextu říká koncovky. V portugalské jazykovědě však převažuje pojem sufix (sufixo), který je jak lexikálním, tak gramatickým morfémem. V některých gramatikách je však možné setkat se s pojmem desinência (koncovka), který se ale vztahuje pouze k lexikálně neproduk-tivním gramatickým morfémům a jeho použití je v dnešní době velmi sporadické.

Lexikální přípony se dělí do tří skupin: jmenné, slovesné a příslovečné.

Jmenné přípony neboli nominální sufixy, se připojují ke slovnímu základu, z něhož tvoří slovní druh podstatných nebo přídavných jmen. Tak například u slova sapato, „bota“ máme několik možných derivátů: „sapat-ada „střevíček“, sapat-ão „baganče“, sapat-aria „prodejna obuvi“, sapat-eiro „švec“, sapat-eira „botník“, sapat-ilha, „cvička“ sapat-eada, sapat-eado, „stepování“, sapat-eador, „stepař“, apod. Podobně lze z podstatného jména ponto „bod“ získat takové deriváty jako pont-eiro „ručička u hodin, ukazovátko“; pont-inha (uma pontinha de-) „trošičku čeho“ ; pont-udo “špičatý“.

Slovesné přípony neboli verbální sufixy vytváří ze slovního základu slovesný derivát: například ze substantiva o bordo „okraj, hrana“ nebo a borda „lem, okraj, hrana“ vzniká slovesný derivát bord-ejar „lemovat“, z přídavného jména suave „jemný, mírný“ je pak odvozeno suav-izar „zmírnit, zjemnit“, z podstatného jména a manhã pak lze odvodit amanh-ecer „svítat“.

Příslovečné přípony neboli adverbiální sufixy slouží k tvoření příslovcí, a to zejména pomocí sufixu -mente, perigosa-mente, „nebezpečně“ nebo linda-mente, „pěkně“, ale i supletivně (u stupně adverbií) či vokalickou nebo konsonantickou alternací: bom-bem „dobrý-dobře“, mau-mal „špatný – špatně“, apod.

U sufixů lexikálních, ať už autonomních či vázaných, je nutno rozlišit sufixy nocionální, které poukazují na objektivní význam slova, (například stavit – stavitel) a pragmatické, které zahrnují pragmaticko-subjektivní a expresivní složku významu (například hebký – heboučký).

2.1.4.1 Pragmatické derivační přípony (augmentativní a deminutivní sufixy)

2.1.4.1.1. Augmentativní přípony

Zveličelé názvy se odborným pojmem označují jako augmentativa a jsou to slova, která vznikají za pomoci přípony, která vyjadřuje buď znak velkých rozměrů, anebo hodnocení s velkou dávkou negativně či pozitivně laděné expresivity. Přípony umožňují tvořit dokonce slova nová, a to v případě, že potřebují něco pojmenovat s notnou dávkou expresivity. Nejčastěji používanou příponou v jazyce českém je například -ák (šutrák, Rusák), -isko (chlapisko, psisko), -our (Němčour), přípona -oun (vrahoun), -as (lotras) nebo -an (zoban, nosan).

K portugalským augmentativním příponám patří: -ão, alhão, -(z)arrão, -eirão, -aça, -aço, -árzio, -uça, -anzil, -aréu, -arra, -orra, -astro, -az, -alhaz, -arraz.[38], které se připojují nejen k podstatnému jménu, ale mohou se také připojit k přídavnému jménu (rico-ricaço „bohatý-zbohatlík“, sábio-sabichão „moudrý člověk - chytrák“), či ke slovesným kořenům: (chorar-chorão „plakat-uplakánek“). Na rozdíl od deminutiv mohou tvořit pouze nominální deriváty.

V portugalštině patří k nejfrekventovanějším augmentativním sufixům sufix -ão, který se může připojit nejen k podstatnému jménu (papel-ão „cár papíru“), ale také k přídavnému jménu (solteir-ão „svobodný mládenec“, sábio-sabichão „moudrý – mudrlant, mudrlantský“) či ke slovesu (chorar-chorão „plačtivý, ufňukaný nebo ubrečený“ nebo „fňukal, skuhral, kňoural“). Obyčejně slovní základ přijímající sufix -ão přijímá také mužský rod, a to i přestože byl původně ženského rodu. Například a parede, „stěna“, je ženského rodu, přičemž o paredão „velká zeď“ je rodu mužského. U podstatného jména a mulher, „žena“, které přijímá augmentativní sufix, dochází ke změně rodu také (tedy o mulherão, „mužatka“).[39] Jen u adjektiv dochází k morfologickému bigenerickému rozdělení sufixu -ão, které se přechyluje a v v ženském rodě může mít tvar -ã nebo -ona. Tak má přídavné jméno solteirão, „svobodný mládenec“ ženský rod solteirona. Charlatão “šarlatán“ a esperatalhão „vychytralec“ mají v ženském rodě tvary charlatã/charlatona a espertalhona. [40]

V některých případech však augmentativní koncovky nejsou nositelem zveličelého významu, ani subjektivního či afektivního významu (pejorativního nebo expresivního) nýbrž významu nocionálního – informativního. Poukazuje někdy na pouze částečný jindy na zcela jiný význam lexému, který není odvozen od lexematického základu. Tak například lexém o chorão mimo výše zmíněné významy nese také botanický název pro smuteční vrbu /zčásti motivovaný lexém/, nebo brigão je „rváč, hašteřivý“, cinquentão „padesátník“, aldeão „vesničan“. Někdy je používání augmentativního sufixu „ão“ v tom pragmatickém významu ovlivněno geograficky, neboli diatopicky. Tak například brazilská portugalština pro výraz “děkuji“ často používá augmentativa „obrigadão“, které je odvozeno od obrigado „děkuji“, zatímco v portugalském prostředí je obvyklejší použití deminutiva „obrigadinho“.

Augmentativní koncovka se může připojovat k volnému či vázánému kořenu jak přímo (viz výše), tak nepřímo, prostřednictvím infixu (chape-l-ão). [41]

Mezi další augmentativní sufixy patří -aça, -aço, -uça, -ázio. Ty mají většinou pejorativní význam. Připojují se za podstatná i přídavná jména, barbaças „vousáč“, animalaço „velké zvíře“ (i o člověku), ricaço „boháč, bohatec“, dentuça „velká zubiska“. Sufix -uça také označuje hromadný charakter podstatných jmen, jako například ve slově carduça “bodláčí“. Sufix -ázio má zřejmě původ ve španělském sufixu -azo: copázio „velký pohár“.[42]

Sufix -anzil se nachází například ve slově corpanzil, který je složený fúzí [R+a+a+a] a to ze sufixu -ão, -il a infixu z. Má evidentně pejorativní význam. corpanzil „obrovité tělo, obrovitý člověk“.[43]

Sufix -aréu je neznámého původu a není vždy augmentativní. Zveličelý význam má například ve slově fogaréu „velký dým“, chamaréu „velký dým“, macaréu „tsunami“, casaréu „velký dům“. U  jiných podstatných jmén může odkazovat na hromadný význam, například mundaréu, povaréu „lidé“, montaréu „hory“. Tento sufix může mít ale také deminutivní význam, jako například ve slově mastaréu „malý stožár, sloupek“.[44]

Sufixy -arra, -orra (-arro, -orro) mají většinou pejorativní nádech. Slovo bocarra je tak překládáno do češtiny jako „velká pusa“, ale hlavně jako „huba, tlama“, slovo beiçorra je „velký zvířecí pysk“, cabeçorra „volská hlava, velká palice“, cachorro „pes“, ale také „syčák, drzoun, mizera“. Adjektiva pak jsou v těchto tvarech bigenerická, mají tedy ženský i mužský rod: beberro „opilý“, beberra „opilá“. [45]

Sufix -astro má také pejorativní význam: medicastro „špatný lékař, šarlatán“, poetastro „veršotepec“, madrasta „macecha“, padrasto „otčím“.

Sufix -az se připojuje hned za kořen: lobaz „vlk, hladový člověk“, nebo se může připojit ještě k jinému augmentativnímu sufixu -alho, -arro. Tak dávají vznik dalším derivátům, facalhaz „velká kudla“ nebo pratarraz „velký talíř, velká porce“).[46]

Vzhledem k tomuto širokému výběru evaluativních sufixů, neboli sufixů se subjektivně laděným a expresivním významem si je třeba uvědomit, že častost jejich použití se odvíjí od řady faktorů, jak geograficky tak sociolingvisticky podmíněných. Mnohdy je jejich použití individuální a odvíjí se od situace a prostředí promluvy. Tak je například slovo „facalhão“ používáno daleko častěji, než „facalhaz“.

2.1.4.1.2. Deminutivní přípony

Deminutivum je opakem augmentativa. Zřídka se používá také diminutivum. Deminutivum je slovo s významem zdrobnělým (ve srovnání s neutrálním slovem příbuzným), často doprovázeným pozitivními konotacemi s významem znaku menšího rozměru nebo pragmatického rysu hodnocení (Čecháček, frajírek). Význam pouze emocionální, nikoliv kvantitativní (menší) mají například deminutiva jako tatínek, maminka, pivečko nebo sluníčko.[47]

V českém jazyce mají deminutivní sufixy obvykle tři rodové podoby, které respektují rod základového substantiva. Zdrobněliny, u nichž dochází ke změně rodu, jsou spíše výjimečné (květ - kvítko). Základními českými deminutivními příponami pro mužský rod jsou -ek/-k, -ík , pro ženský rod -k(a) a pro střední rod -k(o). Tyto přípony vytváří deminutiva 1. stupně. Kromě nich existují také přípony pro deminutiva 2. stupně (dům – domek – domeček) a příležitostně i dalších.

Někdy zdrobněle vytvořené slovo získá samostatný význam - ručička (hodin), víčko (oka), párek, bratřík. Některé zdrobněliny vytvořené od stejného slova mají různý význam - chlap - chlápek, chlapík, houba - hubka, houbička. Podobu a funkci zdrobnělin mají i mnohé domácké podoby křestních jmen. Někdy se za deminutiva paradoxně považují i přídavná jména charakterizovaná „zvýšenou mírou vlastnosti“ (např. malinký)[48]. Definici zdrobnělin odpovídají spíš adjektiva vyjadřující oslabení vlastnosti nebo směřování k vlastnosti. V tomto smyslu jsou deminutivy i česká adjektiva tvořená příponami -av(ý) (bělavý či hořkavý) a -iv(ý) (jako šedivý, prchlivý a lenivý), vyjadřující nižší stupeň vlastností.[49]

Obdobně jako přídavná jména se zdrobňují i příslovce: například lehounce vedle neutrálního lehce.

Deminutivní děj (někdy doprovázený expresivním a subjektivním příznakem) pojmenovávají v češtině slovesa, která jsou ukončena na -olit (např. mrholit nebo drmolit) a slovesa se sufixem -k- (např. tlapkat nebo hopkat), resp. s jeho rozšířenou a intenzivnější variantou -ink- (např. spinkat nebo hajinkat).[50]

V portugalštině je princip použití deminutiv obdobný. U podstatnýchjmen však není schopen tvořit dva stupně. Na rozdíl od augmentativ zůstává gramatický rod stejný jako u základu. Deminutivní koncovky se objevují nejen u podstatných a přídavných jmen, nýbrž také u příslovcí a u sloves.

V portugalštině existují následující deminutivní koncovky: -zinho, -inho, - ino, -im, -acho, -icho, -ucho, -ebre, -eco, -ico, -ela, -elho, -ilho, -ete, -eto, -zito, -ito, -ote, -isco, -usco, -ola.[51]

Mezi nejčastěji používané patří: -(z)inho, -ino, -im, které se připojují jak za podstatná, tak za přídavná jména s tím, že rod podstatného jména zůstává vždy zachován. Tak například a casa „dům“ má zdrobnělinu rovněž ženského rodu a casinha „domeček“. Někdy se vyskytuje mezi základem a sufixem infix z: rua „ulice“→ ruazinha „ulička“, víbora „zmije“ → víborazinha „malá zmije, ale také zlá holka“, homem „člověk, muž“ → homenzinho „človíček, mužíček“.[52]

U některých podstatných jmen je možné vybrat si fakultativně ze dvou variant deminutivních tvarů: livro “kniha“ → livrinho → livrozinho „knížečka“, cadeira „židle“→ cadeirinha → cadeirazinha „židlička“, percurso „túra“ → percursozinho → percursinho „malá túra“, rendimento „zisk“ → rendimentozinho → rendimentinho „malý zisk“. Použití jednotlivých alomorfů je fakultativní.[53]

Dalšími deminutivními sufixy jsou -acho, -icho, -ocho, -ucho. Ty mají zejména pejorativní zabarvení: governicho „neschopná vláda“ (braz.), barbicha „kozí bradka“. Použití je v některých případech výrazně ovlivněno dialektologicky. Tak je tomu i u následujících slov: ventrecha „hřbet ryby“; bagocho „malé klubíčko“ či realocho „starý reál“[54]). Jako příklad deminutivního významu v pravém slova smyslu můžeme uvést slovo riacho „potůček, bystřina“.

K řídce používaným deminutivním sufixům patří: -ebre, přípona neznámého původu: casa → casebre „chatrč“; -eco, -ico: jornal → jornaleco „plátek“, livro → livreco „kýč“; -ela: olhada „pohled“ → olhadela, „nakouknutí“, dona “paní“→donzela“panička“, rua „ulice“ → ruela „ulička“; -elho, -ilho, -ejo: lugar→lugarejo – vesnička).[55]

Častěji používané jsou sufixy – ete, -eto, -ito, -zito, -ote. Deminutivní sufix -eto je spojen se slovy převzatými z italštiny: poema→poemeto „básnička“, verso→verseto „veršík“. Deminutivní koncovky -ete, -ote se používají v slovech malandro“otravný člověk“ → malandrete „otrava“, velho „starý“ →velhote „stařík“, filho „syn“ → filhote „mládě“. Sufixy -ato či -oto označují názvy mláďat zvířat: chiba „kozí mládě“ → chibato“kůzlátko“; lobo „vlk“ → lobato „vlčí mládě“; lebre „ zajíc“ → lebrote „zaječí mládě“, perdiz“ křepelka“ → perdigão „ křepelka samec“ → perdigoto „mládě“.[56]

Koncovky -isco, -esco, -usco jsou spíše knižní a zřejmě pochází z řeckého -iskós a germánského -isk. Lidově pak vznikly zmíněné tvary zdrobnělin, se kterými je možno se setkat ve slově chamusco (chama „plamen“→ chamusco „spálenina“), burlesco (burla „výsměch, žert“ → burlesco „hrubě komický, burleskní“), principesco (príncipe “princ, kníže“ → principesco „majestátní, impozantní, knížecí“).[57]

Zdrobněliny končící na -ola s největší pravděpodobností přešly do portugalštiny z francouzštiny či italštiny: bandeira „vlajka“→ bandeirola „vlaječka“ (v italštině bandernola). Dnes se používá tento sufix také v pejorativním slova smyslu: gabarola (gabar „ chválit se“ → gabarola „chlubil, narcis, domýšlivec“. Ve slově camisola se tento sufix stal vícevýznamovým: (camisa „košile“ → camisola „dres, mikina, tílko, svetr, trikot“).[58]

Také přídavná jména mohou mít deminutivní koncovku. V tom případě je popisovaná skutečnost za pomoci sufixu eufemisticky či subjektivně podbarvena: aborrecedinha “trošku se nudící”, branquinho ”čisťoučký”, sozinha “samotinká“, magrinho „hubeňoučká“, miudinho „drobňoučký“, redondinho „obloučký, tlusťoučký“. Takto je jej možno vnímat jako superlativační prostředek vyjádření, které je vhodnější více pro řeč mluvenou než psanou. To však neznamená, že by se v psaném textu nesměla používat. Spisovatel Eça de Queiroz zmíněná adjektivní deminutiva například používá při popisu osob, aby zdůraznil jejich osobní vlastnosti. Ne vždy však překlad odpovídá morfologickému složení v portugalštině: cabeça pequenina (malá hlava místo malinká hlava), braços redondinhos (oblé paže místo obloučké paže), beiços gordinhos (plné rty a ne plňoučké rty). Jindy je naopak výraz syntetický přeložen výrazem analytickým: coração pequenino „srdíčko“, bigode pequenino „knírek“.[59]

Obdobně jako v češtině, i slovesa v portugalštině mohou mít deminutivní koncovku. Deminutivní sufix v portugalštině může mít význam frekvence či menší intenzity. K takovým sufixům patří: -icar, –ilhar, –inhar, –iscar, –itar, -ear: beber „pít“ má derivát → bebericar „popíjet“; dormir „spát“ → dormitar „pospávat, podřimovat“; saltar „skákat“ saltitar → „poskakovat „cupitat“; cochichar „špitat“, apod.

V literárním či odborném jazyce se objevují knižní deminutivní tvary, které mají původ v latině a obsahují deminutivní latinské sufixy -ula, -cula a jejich varianty – úculo, -ículo, -úsculo –únculo.

Knižní deminutivy[60]

corpo – tělo, těleso, korpus

→

corpúsculo - tělísko

febre – teplota

→

febrícula – zvýšená teplota

globo – zěmě

→

glóbulo - krvinka

gota – kapka

→

gotícula – kapka (oční)

grão – zrno

→

grânulo - granule

homem – člověk

→

homúnculo - človíček, bezvýznamný člověk

modo – způsob

→

módulo - modul

monte – hora

→

montículo – kopeček, pahorek

nó – uzel

→

nódulo – uzlík, zauzlení

nota – poznámka

→

nótula – drobná poznámka

obra – dílo

→

opúsculo – dílko, spisek

parte – část

→

partícula - částice

pele – kůže

→

película – pelikula, blanka, jemný povrch

raíz – kořen

→

radícula – kořínek, radikula (zárodek kořínku)

rei – král

→

régulo – mladičký král, bezvýznamný panovník

questão – otázka

→

questiúncula – bezvýznamná pře, otázečka

verso – verš

→

versículo – veršík

verme – červ

→

vermículo - červíček

Někdy se také může v mluvené řeči objevit infinitiv s nominální deminutivní koncovkou vyjadřující stálost či repetici: Quero estarzinho com ela. „Chci být pořád s ní“[61].

Deminutivní slovesa se mohou také tvořit z podstatných jmen: gata „kočka“ → gatinhar „batolit se, lozit, chodit po čtyrech“; pata “noha“ → patear „cupitat“.[62]

Také příslovce a jiné částice mohou občas být hovorovém jazyce zdrobněny. Devagar “pomalu” →devagarinho “pomaloučku”, agora “nyní” → agorinha “hnedli”, adeus “nashledanou” → adeusinho.[63]

2.1.4.2 Nocionální derivační přípony

Nocionální (informativně věcné) přípony jsou ty, které nesou jiný než expresivní význam. Velice často jsou tyto přípony mnohovýznamové. Podle derivátu, který vytváří, jsou rozděleny do tří typů: nominální, verbální a adverbiální.[64] ¨

2.1.4.2.1 Nominální sufixy

Nominální sufixy se mohou připojovat k podstatným jménům, přídavným jménům, nebo slovesům. Derivátem pak může být jak podstatné tak přídavné jméno. Je nutno podotknout, že nominální sufixy jsou obdařeny mnoha významy.

Tak například sufix -ada je nositelem hromadného významu, významu obsahu předmětu či nádoby, rány způsobené nějakým předmětem, nápoje z určitého ovoce či významu části určitého období, apod.

Sufix -ado může označovat institut, ústav, titul, ale i území, které spadá do něčího majetku. Sufix -ato označuje jak titul, tak chemickou sloučeninu či název soli. Sufix -agem poukazuje na hromadný význam derivátu, ale také může označovat stav či děj. Sufixem -aria se odvozují názvy obchodu nebo hromadná jména. Sufix -eiro označuje povolání, místo, strom či keř, intenzitu, předmět použití, ale může mít také hromadný význam. Sufix -ia označuje povolání, titul, místo vykonávání určitého děje či může mít také hromadný význam. Sufix -ite označuje zánět.

Ve vědecké terminologii mají nominální sufixy často zvláštní význam. V chemii jsou to například koncovky -ato, -eto, -ito , které slouží pro označení solí a odpovídá jim český sufix -id nebo itan: bicarbonato „uhličitan“, cloreto „chlorid“. Sufix -ina odpovídá českému sufixu -in: například cafeína „kofein“, aspirina „aspirin“. Sufix -io se pak používá pro označení jednoduchých chemických sloučenin a odpovídají českému sufixu -ík: potássio „draslík“, sódio „sodík“. Sufix -ol pak v obou jazycích slouží pro označení derivátů hydrokarbonátů: fenol, metanol, atd.

V oblasti geologických názvů se nejčastěji vyskytují sufixy tři: -ita, ito, -ite. Sufix -ita označuje druhy minerálů: pirita „kyz, pyrit“. Sufix -ito označuje typ horniny: granito „granit či žula“, sufix -ite označuje fosilie neboli zkameněliny: amonite „fosilie amonitů“.

DESUBSTANTIVNÍ DERIVACE

1. základ – podstatné jméno ▶ derivát – podstatné jméno[65]

boiada

stádo volů

arrozal

rýžové pole

papelada

halda papírů

cafezal

kávovníková plantáž

colherada

lžíce čeho

areal

areál

penada

škrt pera

pombal

holubník

dentada

kousnutí, hryznutí

canalha

holota, chamraď

facada

bodnutí nožem

gentalhada

darebáctví

laranjada

pomerančový džus

livraria

knihkupectví

temporada

sezóna

papelaria

papírnictví

saraivada

krupobití, příval

tabacaria

trafika

condado

hrabství

gritaria

pokřik, křik

bispado

biskupství

pirataria

pirátství, podvod

doutorado

doktorát

operário

dělník

sulfato

síran

secretário

tajemník

carbonato

uhličitý

herbário

herbář

baronato

baronství

vestuário

šatna (v tělocvičně)

folhagem

listoví

olivedo

olivový háj

plumagem

peří, chochol

vinhedo

vinice

aprendizagem

učení

dedal

náprstek

gritario

křik, lomoz

galinheiro

kurník

formigueiro

mraveniště

laranjeiro

pomerančovník

advocacia

advokacie

nevoeiro

hustá mlha

baronia

baronství

poeiro

prach, mračno prachu

delegacia

delegace

cinzeiro

popelník

reitoria

rektorát

apendicite

zánět slepého střeva

gentio

dav, tlačenice

bronquite

zánět průdušek

mulherio

ženské, skupina ženských

gastrite

žaludeční katar

cardume

tah ryb, houf

ferrugem

rez, koroze

negrume

čerň

penugem

chmýří

DEADJEKTIVNÍ DERIVACE

2. základ – přídavné jméno ▶ derivát – podstatné jméno[66]

cruel – krutý

a crueldade – krutost

digno – důstojný

a dignidade – důstojnost

grato – vděčný

a gratidão – vděčnost

belo – pěkný

a beleza – krása

rico – bohatý

a riqueza – bohatství

alegre – veselý

a alegria – veselí, radost

tolo – hloupý

a tolice – hloupost

velho – starý

a velhice – stáří

calvo – plešatý

a calvície – plešatost

amargo – hořký

a amargura – hořkost

doce – sladký

a docura – sladkost

feliz – šťastný

felicidade – štěstí

sagaz – chytrý, důvtipný

sagacidade – chytrost, důvtip

amável – příjemný

amabilidade – příjemnost

Uvnitř slov dochází k pravopisným změnám, keré spočívají v alternaci samohláskové nebo souhláskové: z→c: sagaz – sagacidade, feliz – felicidade; o → u: amargo –amargura; o → i tolo – tolice, grato – gratidão; c → qu rico – riqueza; o → e belo – beleza; vel → bil: amável –amabilidade.

DESUBSTANTIVNÍ/DEADJEKTIVNÍ

3. základ – podstatné či přídavné jméno ▶ derivát – podstatné jméno[67]

real – reálný

realismo – realismus

símbolo – symbol

simbolismo – symbolismus

Kant

Kantismo - kantismus

positivo – pozitivní

positivismo – pozitivismus

federal – federální

federalismo – federalismus

Buddha – Budha

budismo – budhismus

Calvin – Jan Kalvín

calvinismo – kalvinismus

fasce 1

fascismo – fašismus

herói – hrdina

heroísmo – heroismus, hrdinství, bohatýrství

espanhol – španělština

hispanismo – hispanismus (pocházející se španělštiny)

neo – nový

neologismo – neologismus (novotvar, nově přijaté nebo utvořené slovo)

Dalton – John Dalton

daltonismo – daltonismus, barvoslepost

reuma – revma

reumatismo – revmatismus

1) Fasce je pouze kořen, který je vázaný, nikoliv samostatný. V dnešní portugalštině se v této podobě nezachoval. Jde o původně latinské slovo, které znamenalo svazek. Původně označovalo pruty, které byly svázané červenou páskou a vyčnívající sekerou. Tento znak se nosil před konzuly Římského impéria jako znak autority.

Pro tento typ derivace je typické použití sufixu -ismo, který může označovat umělecké, filozofické, politické a náboženské doktríny a směry, ale také způsoby myšlení a chování.

DESUBSTANTIVNÍ/DEADJEKTIVNÍ DERIVACE

4. základ – podstatné či přídavné jméno ▶ derivát – podstatné či přídavné jméno[68]

real – reálný

realista – realista

Kant

Kantista- kantista

positivo – pozitivní

positivista – pozitivista

Buddha – Budha

budista – budhista

Calvin – Jan Kalvín

calvinista - kalvinista

dente – zub

dentista -zubař

piano – klavír

Pianista – klavírista

São Paulo

Paulista – obyvatel São Paula

Sufix -ista v češtině i v portugalštině označuje stoupence uměleckých, filozofických, politických a náboženských doktrín a směrů. Může také označovat povolání či název původu[69].

Ne všechny názvy zástupců daných směrů a doktrín jsou tvořeny tímto sufixem. Existují také sufixy -ano a -ita: maometano „mohamedán“, islamista „vyznavač islámu, islamista“, které je odvozeno od slova islão „islám“; ense, -eta, -enho, -ão, -eiro, -ês, -a, -ano: braguense „obyvatel Bragy“, praguense „Pražák“, lisboeta „Lisaboňan“, madrilenho „Madriďan“, brasileiro (Brazilec), português (Portugalec), alemão (Němec), tripeiro (obyvatel Porta), belga (Belgičan), americano (Američan), canadense (Kanaďan), europeu (Evropan), apod. V češtině jsou psána tato slova velkými písmeny, v portugalštině nikoliv.

DEVERBÁLNÍ DERIVACE

5. základ – sloveso ▶ derivát – podstatné jméno[70]

základ

derivát

-ança -,ância, ença, ência ▶ děj, výsledek děje, stav

vingar – pomstít

vingança – pomsta

observar – sledovat

observância – sledování

tolerar – tolerovat

tolerância – tolerance

crer – věřit

crença – víra

diferir – lišit se

diferença – rozdíl

concorrer – konkurovat

concorrência – konkurence

-ante, -ente, -inte ▶ činitel děje

estudar – studovat

estudante – student

combater – bojovat

combatente – bojovník

ouvir – poslouchat

ouvinte – posluchač

pedir – žádat

pedinte – žadatel

-or,-(d)or,-(t)or,-(s)or ▶ činitel, nástroj děje

inspecionar – kontrolovat

inspetor – inspektor 1

jogar – hrát

jogador – hráč

-ção, -são ▶ děj či výsledek děje

nomear – jmenovat

nomeação – jmenování

trair – zradit

traição – zrada

extender – šířit

extensão – rozšíření, výměra, telefonní linka, přípojka

-douro, - tório ▶ místo a nástroj děje

beber – pít

bebedouro – napajedlo, fontánka

lavar – mít

lavatório – umývárna, mycí stůl, lavatórios – WC

-ura, -(d)ura, -(t)ura, -(s)ura ▶ výsledek děje, nástroj děje, hromadný význam

pintar – malovat

pintura – malba

-mento ▶ děj, výsledek děje, nástroj, hromadný význam

acolher – přijmout někoho

acolhimento – přijetí

ferir – zranit

ferimento – poranění

armar – vyzbrojit

armamento – vyzbrojení

1) Starému pravopisu odpovídají tvary: inspector a inspeccionar.

Odvozování podstatných jmen od sloves je velmi časté zejména tam, kde je cílem vytvořit podstatné jméno označující stav, děj či výsledek děje a procesu, konatele, nástroj a místo děje. Mezi nejčastější sufixy této kategorie patří: -ança, -ância, -ença, -ência, -ante, -ente, -inte, -(d)or, -(t)or, -(s)or, -ção, - são, -douro, -tório, -(d))ura, -(t)ura, -(s)ura, -mento, atd.[71]

DESUBSTANTIVNÍ DERIVACE

6. základ – podstatné jméno ▶ derivát – přídavné jméno[72]

mania – mánie ▶ maníaco – šílený

Chile – Čile ▶ chileno – čilský

Áustria – Rakousko ▶ austríaco – rakouský

Paris – Paříž ▶ parisiense – pařížský

barba – vousy ▶ barbudo – vousatý

corte – dvůr ▶ cortês – zdvořilý

dente – zub ▶ denteado – zubatý

Noruega – Norsko ▶ norueguês – norský

dama – dáma ▶ adamado – zženštilý

ciúme – žárlivost ▶ ciumento – žárlivý

amarela – žlutá ▶ amarelado – zažloutlý

barro – hlína ▶ barrento – hlinitý, jilovitý

vergonha – ostuda ▶ avergonhado – zahanbený

burla – podvod ▶ burlesco – burleskní

judeu – Žid ▶ judaico – židovský

Dante Alighieri ▶ dantesco – dantovský

prosa – próza ▶ prosaico – prozaický

céu – nebe ▶ celeste – nebeský

escola – škola ▶ escolar – školní

Terra – země ▶ terreste – zemní, zemský

família – rodina ▶ familiar – rodinný, -á

Europa – Evropa ▶ europeu – evropský

campo – pole ▶ campal – polní

alimento – potrava ▶ alimentício – potravinářský

cônjuge – manželský pár ▶ conjugal – manželský

melancolia – melancholie ▶ melancólico – melancholický

Roma – Řím ▶ romano – románský

febre – horečka ▶ febril – horečnatý

Martin Luther ▶ luterano – luteránský

Israel – Izrael ▶ israelita – izraelský

Alemanha – Německo ▶ alemão – německý

riso – smích, úsměv ▶ risonho – usměvavý

dia – den ▶ diário – denní

veneno – jed ▶ venenoso – jedovatý

fracção 1– zlomek ▶ fraccionário – zlomkový, úlomkový

aroma – aroma, vůně ▶ aromático – aromatický

casa – dům ▶ caseiro – domácí

ferro – železo ▶ ferrenho – neústupný, zatvrzelý

Minas Gerais – brazilský stát ▶ mineiro – pocházející z Minas Gerais

mulher – žena ▶ mulherengo – sukničkář

1) Tvar fracção je ortograficky správný a používaný v evropské portugalštině. V brazilské portugalštině pak je pravopisně správný tvar: fração. To stejné platí i pro odvozená slova: fraccionário (evr.port.) x fracionário (braz.port).

DEVERBÁLNÍ DERIVACE

7. základ – sloveso ▶ derivát – přídavné jméno[73]

assemelhar, semelhar – být podobný nač

semelhante – podobný

tolerar – tolerovat

tolerante – tolerantní

doer – bolet

doente – nemocný

resistir – odolat

resistente – odolný

constituir – stanovit

consituinte – stanovující

seguir – následovat

seguinte – následující

durar – trvat

durável – trvající

louvar – chválit

louvável – chvályhodný

punir – potrestat

punível – trestuhodný

afirmar – tvrdit, kladně povrdit

afirmativo – kladný

pensar – myslet

pensativo – přemýšlivý

fugir – utéct

fugidio – kradmý, prchavý, letmý

tardar – dlouho trvat

tardio – pozdní

mover – hýbat se

movediço – pohyblivý

acomodar – přizpůsobit

acomodatício – přizpůsobitelný

durar – trvat

duradouro – trvající

casar – vdávat se, ženit se

casadouro – na ženění, ženitbychtivý

preparar – připravit

preparatório – přípravný

K nejčastějším sufixům deverbální derivace, kterými se tvoří adjektiva, patří:-ante, -ente, -inte, -(á)vel, -(í)vel, -io, -(t)ivo, -iço, -diço, -ício, -dício, -ouro, -douro, -ório, -(t)ório. Tyto sufixy pak mohou označovat kvalitu děje, osoby či věci: tolerante „tolerantní“, možnou vlastnost popisované skutečnosti: louvável „chvályhodný“, movediço „rozkládací“, způsob myšlení a bytí, trvání či fázi: preparatório „přípravný“, duradouro „ dlouho trvající“.

2.1.4.2.2. Verbální sufixy

K nejčastějším verbálním lexikálním sufixům patří sufixy: -ear, -ejar, -entar, -(i)ficar, -icar, -ilhar, -inhar, -iscar, -itar, -izar. Implikují většinou opakování či trvání děje a někdy, jak již bylo řečeno, mají deminutivní význam s tím, že poukazují na menší intenzitu a frekvenci děje. Tyto sufixy se mohou pojit přímo s kořenem podstatného či přídavného jména a slovesa. Například esqui „lyže“ ▶ esquiar „lyžovat“, telefone “telefon“ ▶ telefonar „telefonovat“, doce „sladký“ ▶ adoçar „osladit“, dedo „prst“ ▶ dedilhar „vybrnkávat“, cabeça „hlava“ ▶ cabecear „pokyvovat hlavou“, folha „list“ ▶ folhear „listovat“, gota „kapka“ ▶ gotejar „kapat“, vela „plachta“ ▶ velejar „plachtit“, formoso „pěkný, krásný“ ▶ aformosentar „krášlit“, mole „měkký“ ▶ amolentar „změkčit“, claro „čistý“ ▶ clarificar „pročistit, vyjasnit, vysvětlit“, beber „pít“ ▶ bebericar „srkat, popíjet“, ferver „vařit“ ▶ fervilhar „bublat“, escrever „psát“ ▶ escrevinhar (pejorativně) „škrábat, čárat“, cuspir „plivat“ ▶ cuspinhar (pejorativo) „chlustat“, chover „pršet“ ▶ chuviscar „mrholit“, bico “zobák“ ▶ debicar „pozobávat, zobat“, saltar „skákat“ ▶ saltitar „poskakovat“.[74]

Pro přírodní jevy vztahující se k názvům jednotlivých částí dne existuje typický sufix -ecer. Tak například ze základu a manhã „ráno“, a tarde „odpoledne, podvečer“, a noite „noc“ vzniká prostřednictvím tohoto sufixu derivát: amanhecer „svítat“, entardecer „šeřit se“ a anoitecer „stmívat se“. Tento sufix se také používá pro vyjádření vývojových fází a procesů u člověka. Tak z adjektiva jovem „mladý“, velho „starý“ nebo branco „šedivý, bílý“ vzniká sloveso rejuvenescer „omládnout“, envelhecer „stárnout, zestárnout“ a embranquecer „zešedivět“. [75]

2.1.4.2.3. Adverbiální sufixy

Jediný adverbiální sufix, který existuje v portugalštině, je sufix -mente, který pochází z latinského -mens, mentis, což znamená „záměr, duch, mysl“. Tento sufix existuje i dnes jako samostatný lexéma a připojuje se k adjektivům v ženském rodě, protože i rod původního podstatného jména mens, mentis byl ženský. Jako příklad uveďme: lindo “pěkný“ ▶ linda „pěkná“ ▶ lindamente „pěkně“; fraco „slabý“ ▶ fraca „slabá“ ▶ fracamente „slabě“; leve „lehký, lehká“ ▶ levemente „lehce“. Přídavná jména, která končí na -ês (português, cortês, pedrês) byla dříve všechna unigenerická (jednorodová), proto se příslovce vytvořilo připojením –mente k jeho jednorodovému základu: burguês „měšťan, měšťák“ ▶ burguesmente „měšťansky“. Jak uvidíme v kapitole o adjektivech, některé jednorodové sufixy „ês“ se však později změnily na dvourodové, tzv. bigenerické. (português – portuguesa, burguês – burguesa).[76] Tím se však již tvar takto vytvořených adverbií nezměnil.

2.1.5. Jiné typy odvození

Kromě předponové a příponové derivace existují i jiné druhy odvozování., jako například parasyntetická derivace, zpětná (neboli regresivní) derivace a nepravá derivace.

2.1.5.1 Parasyntetická derivace

Parasyntetická derivace je slovotvorný proces, při kterém je ke slovu připojen současně sufix a prefix[aRa]. Parasyntéza je slovo řeckého původu, které je složeno z pára (=juxtapozice, stavění vedle sebe) a synthetikós (to, co se připojuje). Například slovo desalmado „bezduchý“ se skládá z prefixu des- (bez) a z adjektivního sufixu -ado (ý). Oba dva morfémy se připojily ke kořenu „alma“ (duše). Kořen pátria „vlast“ přijímá prefix re- (znovu) a sufixy -ação, -ar, - ado. Výslednými tvary jsou tedy: repatriação „repatriace-návrat do vlasti“, repatriar „repatriovat - znovu se vrátit do své vlasti“, repatriado „navrácený do vlasti – repatriant“.

K parasyntéze nejčastěji dochází u sloves, kde jsou hlavními prefixy a-, em- či en-: botão „knoflík“ ▶ abotoar „zapnout knoflíky“, manhã „ráno“ ▶ amanhecer „svítat“, surdo „hluchý“ ▶ ensurdecer „ohluchnout“ [77]

2.1.5.2 Regresivní (zpětná) derivace

Regresivní derivace je takový druh derivace, při kterém vzniká ze slova původně delšího slovo kratší [Ra - a¹+a²]. Často dochází k odejmutí verbálního sufixu a vzniku substantiva: chorar „plakat“ ▶ choro „pláč“. Jak vidíme, je to proces opačný k předchozím typům derivace, kdy derivát vznikl progresivním rozšířením základu.

Uveďme jako příklad podstatné jméno gajão (pejorativně) „lišák, chlapík, stařík“, které přešlo do portugalštiny ze španělského romského substantiva gachón[78] a v portugalské podobě gajão prošlo dále morfologickou změnou: ztratilo augmentativní pejorativní sufix „ão“ a vytvořilo dnešní tvar gajo, který je v současné portugalštině hojně používán ve stejném významu. Jiné prameny však uvádějí, že gajo nevzniklo regresivní derivací, ale že bylo přejato přímo z tvarů gachó, gachi, gaché[79].

Ne vždy je snadné určit, zda jde o progresivní či regresivní derivaci. Existuje však kritérium, podle něhož lze určit původní základ. Pokud podstatné jméno vyjadřuje děj, pak je základem sloveso. Pokud podstatné jméno označuje konkrétní předmět, pak je základem podstatné jméno.[80] Tak například grito „křik“, ameaça „hrozba“, troco „výměna“ jsou podstatná jména abstraktní a jsou odvozena regresivní derivací od slovesných základů gritar „křičet“, ameaçar „hrozit“ a trocar „vyměnit“. Příkladem progresivní derivace jsou pak odvozeniny, které vznikly z konkrétních substantiv, jako jsou například: azeite „olivový olej“, âncora „kotva“ či folha „list papíru“, z nichž vznikla také příslušná slovesa azeitar „přidat olivový olej“, ancorar „kotvit, ukotvit“ a folhear „listovat knihou“.

V této otázce však neexistuje úplně jednotný názor. Někteří lingvisté nepovažují za podstatné kritérium zařazení podstatného jména do abstraktních či konkrétních substantiv a považují za stěžejní možnost nominalizace sloves.

2.1.5.3 Nepravá derivace

Nepravá derivace, někdy také nazývaná nulová derivace, je slovotvorný proces, při kterém nedochází k žádné morfologické změně slova. Slovo mění slovní druh bez jakékoliv změny formy. Může se týkat všech slovních druhů od sloves až po předložky, kdy se přidáním členu ze slov stávají substantiva: sim “ano“ ▶ o sim „souhlas“, não „ne“ ▶ o não „nesouhlas/odmítnutí“; oxalá „kéž by“ ▶ o oxalá „přání“, porque „proč“ ▶ o porquê „důvod“, como „jak“ ▶ o como „způsob“, quando „když“ ▶ o quando „doba, termín“, jantar „večeřet“ ▶ o jantar „večeře“, pró „pro“ ▶ os prós „výhody“, contra „proti“ ▶ os contra „nevýhody“. Nepravá derivace je typická především pro analytické jazyky, v syntetických jazycích[81] se vyskytuje zřídka.

Nepravou derivací se pak vysvětluje: 1. vznik obecných podstatných jmen, která vznikla ze jmen vlastních: macadame (Mac Adam), quixote (Quijot); 2. vznik jmen vlastních ze jmen obecných (Coelho – Králík, Leão – Leon/lev, Pereira- Hruška); 3. vznik podstatných jmen ze jmen přídavných: capital „hlavní město“ z capital „hlavní“; 4. vznik přídavných jmen ze jmen podstatných (o burro/osel – burro/hloupý); 5. vznik podstatných jmen ze sloves (jantar/večeřet – o jantar/večeře); 6. vznik spojek ze sloves a příslovcí (quer…quer/buď …anebo – ze slovesa querer/chtít; já…já (buď anebo) z příslovce já/již).[82]

Nepravá derivace je moderně nazývána také jako konverze, habilitace nebo hypostáze a vzhledem k tomu, že jejím principem není změna tvaru slova, je tento jev především předmětem lexikologie.

2. 2.Skládání - kompozice

Jde o slovotvorný proces, který spočívá ve spojování dvou i více slovních základů[R+R], [R+R+R] a tvoří slova složená, tzv. složeniny, která se nazývají kompozita.

Skládáním slov ze dvou až tří slovotvorných základů se vždy tvoří pojmenování motivovaná. Velmi často se složeniny užívají v odborném názvosloví a v publicistice, kde je výhodou jejich kondenzovaná forma a také vysoká explicitnost složených výrazů.

Složeniny rozlišujeme podle struktury a slovních druhů, k nimž patří jeho komponenty, a podle způsobu kompozice na následující typy[83]:

Složeniny, které jsou tvořeny

A) dvěma podstatnými jmény: porco-espinho „dikobraz“;

B) podstatným jménem a přídavným jménem: criado-mudo „noční stolek“; amor-perfeito „maceška“; aguardente „kořalka“; belas artes „krásná umění“;

C) podstatným jménem + předložkou + podstatným jménem: chapéu-de-sol „deštník“;

D) dvěma přídavnými jmény: tragicómico „tragikomický“;

E) číslovkou + podstatným jménem: mil-folhas „listové těsto“, segunda-feira „pondělí“, trigêmeo „trojčata;

F) přivlastňovacím zájmenem+ podstatným jménem: Nosso Senhor „Pán Bůh, Pane Bože“;

G) slovesem + podstatným jménem: beija-flor „kolibřík“, guarda-roupa „šatna“, passatempo „kratochvíle“;

H) dvěma slovesy: corre-corre „sběh“; vaivém „chození sem a tam“;

I) příslovcem+přídavným jménem: sempre-viva „slaměnka“;

J) příslovcem + slovesem: maldizer „zlořečit“, bemdizer „blahořečit“.

Podle vztahu mezi komponenty kompozit se tato dělí na kompozita souřadná a podřadná. Jde-li o souřadný vztah mezi komponenty kompozita, pak se jedná o složeniny koordinační, jejichž členy mají rovnocennou syntaktickou platnost. Vztah členů může být prostě slučovací (sudoeste, „jihovýchod“), vztahově slučovací – složeniny vyjadřují vztah současně ke dvěma základům, píší se se spojovníkem (económico-político „ekonomicko-politický“, tzn. ekonomický i politický) nebo reciproční, kdy je vyjádřen vztah vzájemnosti, oboustrannosti (checo-português „česko-portugalský“). Je-li vztah mezi komponenty podřadný nebo závislý, pak se jedná o determinativa, kdy jeden člen určuje druhý, který je mu nadřazen (criado-mudo „ noční stolek“, vitória-régia „viktorie královská“).

Podle způsobu se kompozice dělí na vlastní a nevlastní.

Kompozice vlastní (čistá) spočívá v aglutinačním spojení dvou komponentů, přičemž ztrácí druhý komponent vlastní přízvuk. Obě části bývají spojeny pomocí takzvaného kompozičního vokálu nebo konsonantu (konektu či infixu) a dochází zde ke změně morfologického tvaru. Zde můžeme hovořit o vlastní kompozici: např. vzduch-o-loď, op-o-člověk velk-o-město, vod-o-těsný, v portugalštině agr-i-cultura „zemědělství“, gas-ó-metro „plynoměr“, tecn-o-cracia „vláda techniky“, aguardente (agua+ ardente“pálenka“), embora (em+boa+hora „ve vhodnou hodinu“). Tyto složeniny nejsou slovy odvozenými, jejich zadní členy mohou existovat jako samostatná slova.

Druhým typem kompozice je kompozice komplexní. Je to smíšený způsob kompozičně-derivační, kterým vznikají složeniny odvozené, které se pak řadí do příslušných onomaziologických kategorií. V tom případě hovoříme o složenině nepravé či nevlastní – o tzv. spřežce: v češtině země+koule“ ▶ zeměkoule; v portugalštině criado-mudo (criado „sluha“+ mudo „němý“ “ ▶ criado-mudo„noční stolek“). Někdy zde dochází k mutaci, tj. změně významu (gosto-de-vida „ druh švestky“).

Komponenty se spojují pomocí pomlčky nebo bez ní. Jde o jev, který však nově upravuje ortografická dohoda z roku 1990, která vešla v platnost v roce 2009. Nový pravopis měl za cíl sjednotit použití pomlčky v kompozitech, které se do té doby zdálo být velmi nejednotné a navíc diatopicky podmíněné. Nicméně i přestože bylo cílem pravopisu diatopické rozdílnosti v jednotlivých tvarech slov ujednotit, nepodařilo se mu jej splnit. Přesto je nutno pravidla nově přijatého pravopisu respektovat a psát odděleně a samostatně ta kompozita, která jsou tvořena komplexní kompozicí a jejichž částí byla předložka pojící se s dalšími kořeny pomocí pomlčky. Tak například kompozitum fim-de-semana „víkend“ má nově stanovený tvar “ ▶ fim de semana (dříve i brazilská varianta), cor-de-vinho „vínově červená“ jako „cor de vinho“. Výjimkou však zůstává: arco-da-velha „duha“, água-de-colónia „kolínská voda“, cor-de-rosa „růžová barva“, mais-que-perfeito „plusquamperfektum – předminulý čas“ či pé-de-meia „hovorově kasička na úspory“.

Mimo již zmíněné druhy kompozit existují také kompozita knižní, která se skládají z řecko-latinských komponentů, kdy první komponent byl určující (determinant) a druhý určovaný (determinovaný). Tato kompozita jsou často také součástí vědecké, technické nebo literární terminologie.[84]

Mezi kompozita, která mají jako první komponent latinský kořen, patří většinou ta, která končí na -i: ambi (z lat.ambo=obojí), bi (z lat. bis=dvojí), equi (z lat.aequus=rovný, stejný), omni (z lat. omnis = celý), uni (z lat.unus = jeden), loco (z lat. locus=místo), tri (z lat.tres, tria =tři), morti- (z lat. mors, mortis = smrt) atd. Tak vznikla kompozita typu: ambivalente „dvojznačný“, bisavô „pradědeček“, equivalente „ekvivalent“, omnipresente „všudepřítomný“, unissexuado, unissexual, „dámský i pánský, botanika: jednodomý, jednopohlavní“, locomotiva „lokomotiva“, tricolor „trojbarevný“, mortíferro smrtonosný“.[85]

Na druhém místě se pak umisťují takové latinské komponenty jako: -cida (který zabíjí), -cola (který pěstuje či chová), -cultura (chov), -fero (který obsahuje či produkuje), -fico (který dělá nebo produkuje), -forme (který má tvar něčeho), -fogo (který utíká nebo zahání), -gero (který obsahuje nebo nese), -sono (který zní), -apod. Tak máme výsledné tvary: fratricida „bratrovražda“, arborícola „pěstování stromů, piscicultura“ chov ryb“, frigorífico „lednice“, cuneiforme „kuželovitý“, centrífugo „odstředivý“, uníssono „souzvuk“, apod.[86]

K řeckým kořenům, které tvoří knižní kompozita, pak patří nejčastěji: anemo-(vítr), antropo- (člověk), arqueo- (starý), biblio- (kniha), caco- (špatný), cali- (krásný), cosmo- (svět), cromo- (barva), dactilo- (prst), deca- (deset), di- (dva), etno- (rasa), farmaco- (lék), fisio- (příroda), helio- (slunce), hemi- (polovina), hemo, hemato- (krev), hepta- (sedm), hexa- (šest), hipo- (kůň), homo- (podobný), melo- (zpěv), mito- (pověst), neuro- (nerv), odonto- (zubní), oftalmo- (oko), orto- (rovný, správný), oxi- (ostrý, pronikavý), pato- (nemoc), pedo- (dítě), psico- (duše), quilo- (disíc), teo- (bůh), xeno- (cizí), zoo-(zvíře). Tak máme výsledné tvary anemómetro „větrometr“, antropologia „antropologie-nauka o člověku“, arqueologia „archeologie“, bibliografia „bibliografie“, cacofonia „kakofonie- nelibost zvuku“, califonia „kalifonie-souzvuk“, cosmopolita „kosmpolita, světoobčan“, cromofotografia „barevná fotografie“, dactilografia „psaní na stroji“, decagrama „dekagram“, hemoglobina „hemoglobin, krevní barvivo“, odontologie „nauka o zubech“, patologia „patologie“, patogénico „choroboplodný, patogenní“, apod.

K řeckým kořenům, které tvoří druhou součást kompozita, patří: -agogo (který vede), -algia (nemoc), -arca (který vládne), -céfalo (hlava), -cracia (vláda), -doxo (který má názor), -filia (přátelství), -fobia (nepřátelství, strach), -gamia (sňatek), -grafia (písmo), -logia (věda), mania (sběsilost, bláznivost, tendence), -metro (který měští), -scópio (nástroj ke sledování), -terapia (léčba), apod. Tak máme výsledné tvary: pedagogo, nostalgia, patriarca, democracia, ortodoxo, pedofilia, xenofobia, monogamia, disgrafia, antropologia, megalomania, decímetro, microscópio, quimoterapia, apod.

Tabulka nejběžnějších zkratek:

a.C. ou A.C. = antes de Cristo

ago. = agosto

Av. = Avenida

bibl. = bibliografia, bibliográfico ou biblioteca

BR = Brasil

cap. = capítulo; caps. = capítulos

c/c = conta corrente

CP = Código Postal, Comboios de Portugal

cit. = citação, citado (s), citada (s)

cm = centímetro (s)

cód. = código

Cx. = Caixa

D. = Dom, Dona

D.ª= Dona

d.C. = depois de Cristo

DD. = digníssimo

dm = decímetro (s)

Dr. = Doutor

Dr.ª = Doutora

FIFA = Fedération International de Football Association

ed. = edição

e.g. = exempli gratia (por exemplo)

etc. = et cetera (e as outras coisas)

EUA = Estados Unidos da América

ex. = exemplo

Exmo = Excelentíssimo

Ex.ª = Excelência

fev. = Fevereiro

fl. = folha; fls. = folhas

g = grama (s)

h = hora (s)

ha = hectare (s)

ib. = ibidem (no mesmo lugar)

id. = idem (o mesmo)

i.e. = isto é

Ilma = Ilustríssima

Ilmo = Ilustríssimo

jan. = Janeiro

jul. = Julho

jun. = Junho

Kg = quilograma (s)

Km = quilômetro (s)

Km2 = quilômetro (s) quadrado (s)

l = litro (s)

L.= leste (ponto cardeal)

lat. = latitude, latim

long. = longitude

Ltda., Lt.da = limitada

m = metro (s)

m2 = metro quadrado (s)

m3 = metro (s) cúbico (s)

m/ min = minuto (s)

MM. = Meritíssimo

MW = megawatt (s)

mg = miligrama

ml = mililitro (s)

NATO = Organização do Tratado do Atlântico do Norte (používáno v Portugalsku)

OTAN = NATO (používáno v Brazílii)

UNESCO = United National Educational, Scientific and Cultural Organization

2.3.Rekompozice a hybridismy

Některé latinské a řecké kořeny získaly v moderních jazycích zvláštní význam. Například auto- (z řeckého autos – vlastní) se v původním významu zachovalo ve slově autodidacta „samouk“ nebo autógrafo „rukopis“, ale lidově se začalo používat tento tvar jako zkrácenina od od automóvel (vozidlo poháněno samo sebou) a tak vznikla také kompozita auto-estrada „dálnice“ a autódromo „autodrom“. Tomuto procesu se říká rekompozice a kořenu pak falešná předpona, neboli pseudoprefix, který se od běžného kořene derivátů liší větší nezávislostí.[87]

Existují také kompozita, kde je každý komponent jiného původu. Nazývají se hybridismy, neboli slova hybridní: bicicleta „kolo“, bígamo „bigamní“, decímetro „decimetr“, apod.

2. 4 Zkracování - abreviace

Zkratky nebo zkratková slova vznikají spojením dvou i více zkrácených slovních základů. Velmi často se zkracují například oficiální zkratky současných a v minulosti udílených akademických titulů nebo vědecko-pedagogických hodností: Dr. (z lat. doctor), Eng. (engenheiro „inženýr“), Lda. (licenciado „bakalář), atd.

Existuje několik typů zkratek. Apokopa je taková zkratka, která vzniká zánikem koncových slabik (pág. je apokopa slova página). Sigla (letterae singulae) je zkratka, která vzniká z počátečních písmen. Dalším typem zkratky je akronym. Ten nebývá na rozdíl od běžných zkratek hláskován a lze jej tedy přečíst jako jedno slovo (SIDA- „aids“), apod. Stejně jako ostatní zkratky vzniká zpravidla spojením počátečních písmen několika slov.

28 A. Erhart (2001:81).

29 Tamtéž.

30 P. Stehlík (2011:47-55).

31 C. Cunha, L. Cintra (1999:86).

32 Tamtéž.

33 P. Stehlík (2009:373-378); P. Stehlík (2010:159-169); P. Stehlík (2011:12).

34 Veškeré příklady budou v souladu s aktuálními pravidly portugalského pravopisu, která vešla v platnost v roce 2009, deset let po jejich navržení v roce 1999. Avšak vzhledem k přechodnému období, které bude trvat do roku 2016, a v některých zemích do roku 2019, budeme v poznámkách pod čarou uvádět tvary ve starém pravopisu.

35 C. Cunha, L. Cintra (1999:87-88).

36 C. Cunha, L. Cintra (1999:89).

37 Více o novém pravopise na: http://www.portaldalinguaportuguesa.org/

38 C. Cunha, L. Cintra (1999:90-92).

39 Konkrétně v tomto případě však je rod nejednotně lexikograficky zpracován. Některé slovníky uvádějí u podstatného jména mulherão rod ženský, jiné slovníky zase mužský.

40 Tamtéž.

41 Tamtéž.

42 Tamtéž.

43 Tamtéž.

44 C. Cunha, L. Cintra (1990:93-95).

45 Tamtéž.

46 Tamtéž.

47 E. Lotko (2005:25).

48 E. Lotko (2005:25).

49 C. Cunha, L. Cintra (1990:93-95)

50 Tamtéž.

51 Tamtéž.

52 C. Cunha, L. Cintra (1990:95-97).

53 Tamtéž.

54 Měnou v Brazílii používanou do r. 1942 byl tzv. „real“, kterému se říkalo lidově také „realocho“. Dnešní měna se nazývá také „real“ a znovu se začala používat až od roku 1994. K ní se však nevztahuje tento deminutivní tvar.

55 C. Cunha, L. Cintra (1990:95-97).

56 Tamtéž.

57 Tamtéž.

58 Tamtéž.

59 L. Králová (2008:16).

60 C. Cunha, L. Cintra (1999:95).

61 L. Králová (2008:16).

62 Tamtéž.

63 C. Cunha, L. Cintra (1999:93).

64 C. Cunha, L. Cintra (1999:90).

65 C. Cunha, L. Cintra (1999:96).

66 C. Cunha, L. Cintra (1999:97).

67 C. Cunha, L. Cintra (1999:98).

68 C. Cunha, L. Cintra (1999:98).

69 C. Cunha, L. Cintra (1999:98).

70 C. Cunha, L. Cintra (1999:99).

71 C. Cunha, L. Cintra (1999:99).

72 C. Cunha, L. Cintra (1999:100).

73 C. Cunha, L. Cintra (1999:101).

74 Tamtéž.

75 Tamtéž.

76 C. Cunha, L. Cintra (1999:102).

77 C. Cunha, L. Cintra (1999:103).

78 Tamtéž.

79 Tamtéž.

80 M. Barreto (1922:247).

81 Syntetický jazyk je označení pro jazyky, které pracují s flexí a různými typy slovotvorby. Do této skupiny patří jazyky flektivní a aglutinační.

82 C. Cunha, L. Cintra (1999:105-106).

83 C. Cunha, L. Cintra (1999:107-108).

84 P. Stehlík (2011 :5) a (2009).

85 C. Cunha, L. Cintra (1999:110-112).

86 Tamtéž.

87 P. Stehlík (2011:67).

3.SLOVNÍ DRUHY

B. Zavadil v Mluvnici španělského jazyka definuje slovní druhy (classes lexicais, classes de palavras) jako „zvláštní paradigmatické kategorie vyššího řádu, kterými se od sebe liší nebo shodují jednotlivá slova“.[88] Je to myšleno tak, že v jazyce mají slova různé vlastnosti formální, významové a syntaktické, mají tedy různé funkce: pojmově pojmenovací (referenční) nebo gramaticky formální (jazykově strukturační)[89].

Historie rozlišování slovních druhů sahá již ke starořeckým filozofům (Aristoteles, Dionýsios Thráx)[90]. Dochovala se v latinských gramatikách, ve středověku a v současnosti funguje také jako základní klasifikační princip. „Opírá se v zásadě o kritéria logicko-sémantická a přihlíží také k aspektům výrazovým a syntakticky funkčním“.[91]

Gramatika portugalského jazyka rozlišuje deset slovních druhů, které dělí podle ohebnosti na:

1. ohebné slovní druhy („classes lexicais variáveis“):

• podstatná jména-substantivos;

• přídavná jména-adjetivos[92];

• člen-artigo;

• zájmena-pronomes;

• číslovky-numerais;

• slovesa-verbos.

2. neohebné slovní druhy (classes lexicais„invariáveis“):

• příslovce-advérbios;

• předložky-preposições;

• spojky-conjunções;

• citoslovce-interjeições;

• pragmatické markátory-částice (marcadores pragmáticos).

Často je z hlediska výrazu těžké v portugalštině spolehlivě rozlišit některé slovní druhy. Tvary o, a, os, as mohou být jak členy, tak akuzativní klitická zájmena. Tvar um, uma může být z hlediska výrazu jak determinant, tak číslovka. Ne vždy se dají jednoznačně rozlišit substantiva od adjektiv. Například latinští gramatikové je zahrnovali do společné kategorie jmen (nomina). Slovní spojení uma velha preta nebo uma preta velha tak může znamenat černá stařenka nebo stará černoška.[93]

Podle funkční formulace O. Tichého[94] lze substantivum vymezit z logicko-sémantického hlediska jako slovní druh, který „pojmenovává substance, tj. obsahové prvky, jež jsou nebo mohou být nositeli ontologických příznaků. Příznaky, které můžeme na substancích rozlišit, jsou jednak vlasnostní, jednak procesuální. Vlastnostní příznak, zvaný také proprietativní, je nedynamický a časově nezařazený a je v jazyce pojmenováván adjektivy; procesuální příznaky, , tedy příznaky dynamické a časově zařazené, pojmenováváme slovesy.

Okolnostní příznaky substancí, adjektiv i sloves vyjadřují adverbia. Zvláštní význam mají zájmena, která odkazují k různým funkcím v komunikační situaci, a číslovky, které pojmenovávají příznaky kvantitativní, avšak obojí syntakticky fungují jako substantiva nebo adjektiva a sdílejí i většinu morfologických charakteristik vlastních těmto slovním druhům. Sémantika členů je především kategorií kontextové určenosti substantiv. Spojky a předložky už nemůžeme rozlišit pouze na základě významu ani na základě výrazové formy (pojmenovávají vztahy a formálně jsou neměnné). Zde je nutno vycházet ze syntakticky funkčních kritérii, zatímco hledisko výrazové a významové představují dohromady kritérium morfologické“.[95]

Podle akademické Mluvnice češtiny II mohou být z hlediska sémantické funkce být rozlišeny tři funkce slovních druhů: denominátory, amplifikátory a operátory.[96] „Rozlišují se tak slovní druhy základní, rozšířené a nesamostatné. Funkcí slovních druhů základních je pojmenovávat procesy, substance a jejich příznaky. Proto fungují tyto základní slovní druhy jako denominátory. Řadí se k nim substantiva, adjektiva, slovesa a adverbia. Jejich významová báze je dána povahou prvku reality, který je tímto slovním druhem pojmenováván. Mají sémanticko-morfologickou bázi, kdy významová báze je provázena zahrnutím určitých kategorií morfologických. Každý slovní druh má tzv. funkční příznak, který je dán syntaktickou funkcí, kterou může ve větě plnit“[97].

Amplifikátory jsou pak slovní druhy rozšířené, které mají funkci „rozšiřovat sémanticko-morfologickou bázi základních slovních druhů. Jsou to slovní druhy nástavbové, k nimž patří číslovky a měrová adverbia, která fungují jako kvantifikátory, a zájmena“.[98]

Nesamostatné slovní druhy se pak nazývají operátory a od slovních druhů základních se liší sémanticky tím, že „postrádají samostatnou pojmenovací funkci, syntakticky pak tím, že nevstupují do syntaktických vztahů autonomně, nejsou samostatnými větnými členy, nýbrž jen lexikální součástí výrazů syntakticky autonomních, o něž se opírají. Fungují tedy jako slova satelitní. Patří sem členy, předložky, spojky a pragmatické markátory (dříve částice)“.[99]

Specifickým slovním druhem jsou citoslovce neboli interjekce a pragmatické markátory. „Ty se řadí mezi emfatizátory, tedy výpovědní kondenzory s primární funkcí výpovědní, nevázané na konceptualizaci.“[100]

88 B. Zavadil, P Čermák (2010:134).

89 Tamtéž.

90 Tamtéž.

91 Tamtéž.

92 Podle starého pravopisu: adjectivos.

93 J. Jindrová (2013:219-230).

94 O.Tichý (1958). Apud B. Zavadil, P. Čermák (2010: 135).

95 Tamtéž.

96 Podle akademické Mluvnice češtiny II (1986) apud. B. Zavadil, P. Čermák (2010:138).

97 Tamtéž.

98 Tamtéž.

99 B. Zavadil, P Čermák (2010:146).

100 Tamtéž.

4.PODSTATNÁ JMÉNA

4.1.Obecná charakteristika

“Podstatná jména neboli substantiva tvoří základní slovní druh, který pojmenovává substance (tj. potenciální nositele příznaků a participanty procesů chápané jako izolované a relativně samostatné entity), zahrnuje v sobě gramatické kategorie rodu a čísla a může plnit syntaktickou funkci subjektu nebo objektu.“[101]

Z významového hlediska se podstatná jména dělí na jména obecná (portugalsky „nomes comuns“) a jména vlastní („nomes próprios“). Zatímco podstatná jména obecná, zvaná také apelativa, označují obecné denotace, vlastní podstatná jména přímo označují či pojmenovávají obecné podstatné jméno a jsou spjatá jen s jedním označovaným objektem. Při tvorbě tvarů množného čísla však u vlastních jmen dochází k přenášení názvu jednoho objektu na mnoho jiných na základě společných rysů. Tak se děje v případě, že jde o:

a) metaforické přirovnání (Não há muitos Saramagos .“Není mnoho spisovatelů, jak je Saramago.“);

b) metonymické přirovnání: (Há muitos Van Ghog na Galeria. „V galerii je mnoho obrazů Van Ghoga.“);

c) názvy skupinové, které označují jevy téhož jména (Dia dos Santos „Dušičky“).

Jinou sémantickou klasifikací substantiv je dělení na jména konkrétní (portugalsky „nomes concretos“) a jména abstraktní („nomes abstratos“[102]), a to podle povahy denotátu nebo přiřaditelných objektů mimojazykové reality (smyslově vnímatelných nebo smyslově nevnímatelných, tedy mentálních)[103]. Abstrakta označují buď děje a v tom případě jsou odvozena od sloves (pensar „myslet“ ▶ o pensamento „myšlení“) nebo vlastnosti, kdy jsou odvozena od sloves nebo jmen přídavných (saber „vědět, znát, umět“ ▶ a sabedoria“ -moudrost, fresco “svěží, čerstvý“ ▶ „frescura“ - svěžest). Konkrétní podstatní jména označují názvy osob, zvířat a věcí.

„Dělení podstatných jmen na apelativa/propria a abstraktní/konkrétní jsou spíše lexikologické povahy a s gramatickými vlastnostmi substantiv souvisí jen nepřímo“[104]. V portugalštině mohou ovlivnit například  použití členu či tvoření plurálu.

Formálně lze portugalská substantiva segmentovat na dvě části: kmen (tvarotvorný základ) a gramatickou koncovku. Kmen je vždy tvořen kořenem (bázovým morfémem, slovotvorným základem), k němuž se mohou přiřazovat různé morfémy gramatické i derivační. Nominální sufix (gramatická koncovka) může být komplexní povahy; může být tedy složen z aglutinačně spojených morfů, z nichž první je nositelem gramatické kategorie rodu, druhý pak nositelem gramatické kategorie čísla: mes-a → mes-a-s.

4.2.Gramatická kategorie životnosti

Gramatické rozlišování rodu substantiv na životná a neživotná nemá ve slovním druhu portugalských podstatných jmen žádné gramatické důsledky. A. Erhart připomíná, že: „k tomuto dělení na životná a neživotná substantiva došlo v dobách, kdy vznikaly primitivní náboženské představy (animismus, fetišismus)“[105]. Ty byly podle něj také důvodem toho, „že i některé názvy věcí byly zařazeny do třídy životných. S postavením ženy v patriarchální rodině pak zřejmě souvisí i to, že v některých východoafrických jazycích jsou názvy velkých věcí rodu mužského, názvy malých věcí rodu ženského.“[106] V průběhu dalšího vývoje jazyků se stupňovala formalizace rodu substantiv (neživotná maskulina a feminina – stůl, židle, apod.), jejímž dovršením bylo „uplatnění kategorie rodu u adjektiv – jako nástroje gramatické shody. Jen v jazycích, kde takováto shoda existuje, je možno mluvit o rodu jako o gramatické kategorii.“[107] Jazyky indoevropské patrně odlišovaly rod životný a neživotný již v nejstarších dobách. Většina staroindoevropských jazyků (sanskrt, řečtina, latina), má systém trigenerický založený na třech rodech: maskulinum, femininum a neutrum. V novoindoevropských jazycích existuje na jedné straně bigenerický (dvourodý) systém (portugalština, francouzština, španělština), na druhé straně může dojít k jeho doplnění o čtvrtý gramém (v češtině je to rod ženský, mužský, střední a mužský rod neživotný). Některé indoevropské jazyky, jako například němčina, uchovaly původní trojčlenný systém, jiné naproti tomu gramatickou kategorii rodu ztratily.[108] Na druhé straně jsou však četné jazyky kavkazské a americké, které mají velmi rozšířené rozšiřování rodu. „V jazycích drávidských například se rozlišuje rod vyšší - rozumný (lidé, bozi) a nižší - nerozumný (zvířata, věci)“.[109] Důsledné třídění podle pohlaví (maskulinum – femininum) existuje v jazycích semitohamitských. Největší počet rodových gramémů se vyskytuje v jazycích bantuských: ty mají 8-10 jmenných tříd (osoby, rostliny, velké věci, malé věci, apod.). V mnoha jazycích naproti tomu kategorie rodu úplně chybí: uralské, altajské, zatímco skandinávské jazyky mají utrum a neutrum (tj. rod společný a střední).[110]

4.3.Gramatická kategorie rodu v portugalštině

V portugalštině existují substantiva jednorodová (portugalsky „substantivos/nomes unigenéricos“) a dvourodová (portugalsky „substantivos/nomes bigenéricos“). Základem gramatické kategorie rodu v portugalštině je významová opozice „maskulinum“ a „femininum“. Podle B. Zavadila je z lingvistického pohledu nutno rozlišovat gramatickou kategorii rodu v jazyce (čisté gramémy) od ontologického přirozeného rodu (pohlaví) u živých bytostí. Mezi gramatickým a přirozeným rodem není však vždy jednoznačná korespondence. Do jedné z obou rodových tříd musí totiž vstupovat každé substantivum bez ohledu na to, zda jeho ontologický korelát (tedy jeho referent) vykazuje nebo nevykazuje znaky pohlavního dimorfismu.“[111] To dokazují takové příklady, jako: o filho x a filha „syn“ x „dcera“, o cesto x a cadeira „koš“ x „židle“. „Gramatickou kategorii rodu tedy nelze chápat jako jednoznačné vyjádření rodu přirozeného“[112].

Ontologická opozice u živých bytostí pak vyústila v klasifikaci substantiv do dvou morfologických tříd, z nichž každé přísluší jiné gramatické chování[113]

1. maskulina jsou substantiva vyžadující u dvojvýchodného adjektiva či jiných slovních druhů adjektivní povahy použití mužského rodu;

2. feminina jsou substantiva vyžadující u dvojvýchodného adjektiva či jiných slovních druhů adjektivní povahy použití ženského rodu.[114]

V portugalštině rod mužský („o género masculino“) – zahrnuje podstatná jména, která nesou člen mužského rodu: o aluno „žák“, o pão „chléb“, o poema „báseň“. Substan-tiva rodu ženského („o género femenino“) pak mají člen rodu ženského: a casa „dům“, a mão „ruka“. Někdy opozici gramatického rodu pomáhá rozlišovat rod přirozený, jehož lze sémanticky využít při pojmenování některých živých bytostí, pokud u nich existuje zvláštní pojmenovací tvar pro příslušnost k mužskému nebo ženskému pohlaví: filho x filha „syn x dcera“, professor x professora „profesor x profesorka“.

Rod podstatných jmen však ne vždy koresponduje s přirozeným rodem pohlaví, není pravidelný, ani co se týče významu ani co se týče jeho koncovky.[115]

Mužského rodu jsou pak vlastní jména mužů, názvy funkcí a povolání, které jsou jimi vykonávány: (João „Jan“, mestre „mistr“, padre „otec“, rei „král“); názvy zvířat mužského pohlaví (cavalo „kůň“, galo „kohout“, gato „kocour“); názvy jezer, hor, oceánů, moří, řek, větrů, které vznikly zánikem přístavků lago „jezero“, monte „hora“, oceano „oceán“, rio „řeka“, vento „vítr“ (o Amazonas „řeka Amazonka“, o Atlântico „Atlantický oceán“, os Alpes „Alpy“, o tufão „tajfun“, o furacão „hurikán“); názvy měsíců a světových stran (março, setembro[116]…. norte, sul…).

Ženského rodu jsou zejména: vlastní jména žen a funkce a názvy povolání jimi vykonávané (Maria, a professora „profesorka, učitelka“, doutora „doktorka“, rainha „královna“); názvy zvířat ženského pohlaví (a égua „klisna“, a galinha „slepice“, a gata „kočka“); toponymické názvy měst a ostrovů, které jsou odvozeny od podstatného jména a cidade „město“ nebo od podstatného jména a ilha „ostrov“ (a Sicília, as Antilhas). Existují však také toponyma mužského rodu, protože jsou odvozena od podstatných jmen, která jsou také mužského rodu: o rio „řeka“, o porto „přístav“ (o Rio de Janeiro nebo o Porto).

Z výše uvedeného vyplývá, že substantiva pojmenovávající živé bytosti zároveň signalizují příslušnost k rodu. Existuje však i řada portugalských substantiv pojmenovávajících živé bytosti, která tuto příslušnost nesignalizují: o crocodilo „krokodýl“, a formiga „mravenec“, a rã „žába“, a lebre „zajíc“, apod. V tomto případě se hovoří o tzv. vespolných substantivech[117], portugalsky („substantivos epícenos“).[118] Gramatický rod u nich s rodem přirozeným nesouvisí, protože tu neexistují pojmenování pro pohlavně rozlišné dvojice. Podstatná jména vyjadřující názvy zvířat, která mají stejný tvar a rod pro obě pohlaví, jsou v portugalštině například: a águia „orel, orlice“, a mosca „moucha“, o polvo „chobotnice“, a pulga „blecha“, o tigre „ tygr“, a sardinha „ sardinka“. U některých vespolných substantiv je však možné analyticky specifikovat pohlaví lexikálně syntaktickým postupem použitím upřesňujícího substantiva macho[119] „samec“ nebo fêmea, přičemž se však nemění rod hlavního substantiva.

Gramatický rod lze rozeznat také formálně, a to podle exponentu neboli gramatické koncovky. Substantiva mužského rodu jsou ta, která jsou zakončená na nepřízvučné -o (o aluno “žák“, o livro „kniha“, o lobo „vlk“, o banco „lavice“). Ženského rodu jsou ta substantiva, která jsou zakončená na nepřízvučné -a (a aluna „žákyně“, a caneta „propiska“, a mesa „stůl“). Substantiva označující předměty zakončená na –ema, -oma, která pochází z řečtiny, jsou však rodu mužského: o cinema „kino“, o emblema „emblém“, o sistema „systém“, o telefonema „telefonát“, o diploma „diplom“, o idioma „jazyk“. [120] Mužského rodu jsou také substantiva zakončená sufixem na -ama, -asma, - eta a některá další: o clima „klima“, o cometa „kometa“, o dia „den“, o fantasma „duch“, o mapa „mapa“, o planeta “planeta“, o telefonema „telefonát“, o fonema „foném“. Podstatná jména zakončená na -ão jsou buď rodu mužského, jsou-li konkrétní (o balcão x „pult, balkon“, o feijão „fazole“, o algodão „bavlna“) anebo rodu ženského, jsou-li abstraktní (a operação „operace“, a produção „výroba“, a opinião „názor“, a educação „výchova“).

Ženského rodu mohou však být podstatná jména, která jsou zakončena na -o. K nim se řadí například zkrácená slova, jako a foto (původně a fotografia), a moto (původně a motocicleta). Některá podstatná jména mohou pro jeden jediný tvar vykazovat tzv. bigeneričnost, jsou tedy dvourodá, přičemž v rodě ženském a mužském nemají stejný a často ani podobný význam: o grama“gram“ x a grama „trávník“[121] nebo o/a componente.

Podstatná jména zakončena na –e či na souhlásku mohou být jak rodu mužského, tak rodu ženského, o sal „sůl“, o nariz „nos“, o mar „moře“, a dor „bolest“, o calor „horko“, a cor „barva“, apod.

4.4.Přechylování

4.4.1. Heteronymie, derivace, konverze

Jak již bylo řečeno, gramatický rod s rodem sémantickým /ontologickým/ ne vždy souvisí, ale přesto se uplatňuje jako “signalizátor ontologického rodu tam, kde je možnost opozice maskulinum x femininum vázaná na zvláštní lexémy pro pojmenování bytostí mužských (samčích) a bytostí ženských (samičích).“[122] Vytváření jazykových pojmenování pro ženské protějšky k živým bytostem mužským se nazývá tzv. přechylování neboli moce (portugalsky „moção“). Podle B. Zavadila však jde o slovotvorný postup patřící do lexikologie, nikoli do morfologie[123]“. Portugalština má k dispozici celkem 3 slovotvorné možnosti: heteronymii, derivaci a konverzi.[124]

1. heteronymie, jejíž princip spočívá v tom, že: „každý člen lexikálně sémantické dvojice je pojmenován samostatným bázovým morfémem“:[125]

m.

f.

m.

f.

boi – býk ▶ vaca – kráva

cão – pes ▶ cadela – fena

cavalo – kůň ▶ égua – klisna

carneiro – beran ▶ ovelha – ovce

zangão – trubec ▶ abelha – včela

bode – kozel ▶ cabra – koza

genro – zeť ▶ nora – snacha

homem – muž ▶ mulher – žena

marido – manžel ▶ mulher – manželka

pai – otec ▶ mãe – matka

padrasto – otčím ▶ madrasta – adoptivní matka

macho – samec ▶ fêmea – samice

2. derivace, která spočívá v tom, že „bázový morfém je oběma členům dvojice společný a významový rozdíl mezi příbuznými lexémy se vyjadřuje derivačním morfémem.[126]

m.

f.

m.

f.

avô – dědeček ▶ avó – babička

cônsul – konzul ▶ consulesa – konzulka

czar – car ▶ czarina – carevna

herói – hrdina ▶ heroína – hrdinka

poeta – básník ▶ poetisa – básnířka

profeta – věštec ▶ profetisa – věštkyně

rapaz – kluk ▶ rapariga – dívka

rei – král ▶ rainha – královna

réu – obžalovaný ▶ ré – obžalovaná

frade – řeholník ▶ freira – jeptiška

3. konverze, která spočívá v tom, že „bázový morfém je oběma členům dvojice společný, významový rozdíl mezi příbuznými lexémy však není nijak signalizován ve kmeni slovy, projevuje se pouze příslušností každého z členů dvojice k jiné rodové třídě.“[127] V portugalštině existují v této souvislosti tzv. společná podstatná jména („nomes comuns“). Příslušnost k různým rodovým třídám je vyjádřena koncovkou -a, -esa, -isa, -ona, -oa, -ã. Podstatná jména zakončena na -o mění svou koncovku na -a: aluno – aluna (žák -žákyně), cantor – cantora (zpěvák – zpěvačka), gato – gata (kocour - kočka), lobo – loba (vlk – vlčice), pombo – pomba (holub - holubice). Podstatná jména, která jsou ukončena na -ês mění svou koncovku na -esa: camponês- camponesa (venkovan - venkovanka), freguês – freguesa (zákazník – zákaznice), português – portuguesa (Portugalec - Portugalka), francês - francesa (Francouz – Francouzka). Podstatná jména zakončena na -eta mění někdy svou koncovku na -isa: profeta – profetisa (věštec – věštkyně), jindy zůstávají nezměněna. Podstatná jména, která označují šlechtický titul, mají v ženském rodě koncovky -esa, -essa, -isa: abade – abadesa (opat – abatyše), conde – condesa (kníže – kněžna), duque – duquesa (vévoda – vévodkyně), sacerdote – sacerdotisa (duchovní, kněz, mnich – mniška), príncipe – princesa (princ – princezna), barão – baronesa (baron – baronka).

Podstatná jména, která jsou zakončena na -ão mohou tvořit ženský rod třemi způsoby:[128]

1. -ão → –oa: ermitão → ermitoa (poustevník – poustevnice); patrão → patroa (patron – patronka, zaměstnavatel - zaměstnavatelka); b) -ão → –ã: cidadão → cidadã (občan–občanka); irmão →irmã (bratr – sestra); castelão – castelã (kastelán – kastelánka), cirurgião – cirurgiã (chirurg-chiruržka); c) -ão → –ona: comilão – comilona (jedlík mužský i ženský rod); solteirão – solteirona (starý mládenec - stará panna).

Někdy dochází k nepravidelnému tvoření ženského rodu: například: ladrão – ladra - ladrona: zloděj - zlodějka), lebrão – lebre (zajíc samec, zaječice /samice zajíce), sultão – sultana (sultán – sultánka), ator – atriz[129] (herec – herečka), imperador –imperatriz (císař - císařovna), embaixador –embaixatriz – embaixadora (velvyslanec – manželka velvyslance – velvyslankyně).

Podstatná jména bigenerická, která končí na -e jsou většinou uniformní, tzn., že mají stejný tvar pro mužský a ženský rod, který je vyjádřen členem či jiným operátorem, denominátorem či operátorem nebo okolními atributy: o/a agente, o/a artista, o/a colega, o/a cliente, o/a dentista, o/a estudante, o/imigrante, o/a turista, o/a intérprete, o/a jornalista, o/a jovem, o/a pianista.

Pouze následující podstatná jména, která končí na -e, mají tvar ženského rodu odlišný: governante – governanta (guvernér – guvernérka), infante – infanta (infant – infantka), monge – monja (mnich – mniška).[130]

4.4.2. Sémantické využití opozice maskulinum femininum

„O gramatickou opozici maskulinum x femininum a jeho morfologické vyjádření se neopírá jen lexikálně-sémantická opozice přirozeného rodu. U pojmenování neživých předmětů se jí využívá i tak, že dochází k sémantické diferenciaci jak u výrazově stejných, tak u přechýlených podstatných jmen.“[131]

U výrazově stejných podstatných jmen se tak můžeme setkat s následujícími opozicemi: o cabeça „velitel“ x a cabeça „hlava“, o capital „kapitál“ x a capital „hlavní město“, o cometa „kometa“ x a cometa „drak“, o cura „farář“ x a cura „léčba“, o guarda „strážník, hlídač“ x a guarda „stráž, hlídka“, o guia „návod, směrnice, průvodce“ x a guia „potvrzení, průvodní list“, o lente „univerzitní profesor“ x a lente „čočka (oční)“, o voga „kormidelník (veslice)“ x a voga „móda, veslování“. [132]

U přechýlených slov se příslušností k rodovým třídám rozlišují například takové opozice, jako jsou: a cesta „koš, nůše“ x o cesto „ošatka“; o cubo „krychle, kbelík“ x a cuba „nádrž, káď, džber“; o jarro „džbán“ x a jarra „konvice, váza“; o rio „řeka“ x a ria „zátoka“; o saco „pytlík, igel. taška, sáček“ x a saca „pytel, velký žok“; a fossa „jáma“ x o fosso „propast, jáma“, a barca „bárka, loďka, člun“ x o barco „plavidlo, koráb“,o caneco „krígl, konvice“ x a caneca „hrníček“[133]

4.4.3. Problematika nestálého či měnícího se rodu

Někdy má na rod podstatného jména vliv diatopický[134] i diafazický[135] faktor. V některých dialektologických oblastech se například používá *as rins místo os rins “ledviny“. Podstatné jméno * o árvore „strom“ místo a árvore, *a suor místo o suor „pot“. Také a cor „barva“ a a dor „bolest“ se používají v některých oblastech nespisovně v mužském rodě: *o dor, *o cor. Nestabilní používání gramatického rodu může souviset mimo jiné také s vývojovými změnami.[136]

Někdy jsou změny dány také rozdíly mezi evropskou a brazilskou variantou portugalštiny. Například componente „složka, součást, komponent“ je v portugalštině evropské používán nejčastěji v ženském rodě a v mužském rodě je pak jeho použití omezeno na sémantickou oblast industriální. V brazilské portugalštině se naopak vyskytuje pouze v mužském rodě a velmi sporadicky v rodě ženském beze změny významu.

Velké rozdíly však existují v rodě substantiv, která byla přejata z cizích jazyků. Například podstatné jméno duche (z francouzského douche) je mužského rodu v evropské portugalštině, ale ženského rodu v portugalštině brazilské. Toillette je v brazilské portugalštině mužského rodu používáno ve významu WC, zatímco v portugalštině evropské je rodu ženského a používá se ve významu úpravy zevnějšku a oblékání si dámské večerní róby, nebo také ve významu toaletního stolku. Co se týče anglicismů, zde stojí za zmínku substantiva media a gang, která byla v brazilské portugalštině modifikována na mídia a gangue (s cílem zachování stejné výslovnosti). Tato podstatná jména jsou rodu ženského v portugalštině brazilské, zatímco v portugalštině evropské jsou rodu mužského (os media). Podstatné jméno omelete nebo omeleta je v portugalštině evropské používáno v ženském rodě, přestože slovník Dicionário Aurélio u něj uvádí rod mužský.[137]

4.5.Gramatická kategorie čísla – numerus

4.5.1. Obecná charakteristika

Nejčastěji rozlišují jazyky jen poměrně neurčitě pojem jedinosti a mnohosti, vyjádřený morfologicky v singuláru (čísle jednotném) a v plurálu (čísle množném). Povaha plurality není však ve všech jazycích stejná: „Některé jazyky, jako je například čínština nebo jazyk nahkauri na Nikobarách gramaticky nemusejí vyjadřovat číslo žádné a tvar jednotného čísla je stejný jako tvar čísla mužského. Jiné jazyky naopak rozeznávají různé druhy plurality: duál, triál, kvartál, což je rozlišování skupin dvou, tří, čtyř. Tak je tomu například v melanéských jazycích či v australském wailbiri a worora. Existuje také paukál, který označuje neurčitou avšak málo početnou mnohost.“[138]

Kromě morfologického a lexikální vyjádření však lze plurál v některých jazycích vyjádřit i jen prostou reduplikací substantiva: „Tak je tomu například v indonéském jazyce, kde burung = pták a burung burung = ptáci. Povaha plurálu však může být různá; vedle inkluzívnosti (my= ty + já – oslovená osoba je zahrnuta) a exkluzívnosti (my = já+ on, oslovená osoba není zahrnuta) může plurál označovat spíše než mnohost jen pouhou skupinovost či kolektivnost, jako je tomu v jazyce tlingit, v němž plurál může být formálně vyjádřen jen v kombinaci singuláru s číslovkou.“[139]

Při vyjadřování gramatické kategorie čísla většinou tvar slova koresponduje s jeho sémantickým obsahem. Jinak je tomu v případě pomnožných podstatných jmen, zvaných pluralia tantum, kde plurálová forma substantiva nemá v opozici žádný singulár a věcně žádné množství nemusí vyjadřovat (v češtině například nůžky). Naproti tomu existují singularia tantum, tedy substantiva, která z různých důvodů plurál vyjádřit nemůžou (paz „mír“). Od těchto dvou případů se liší kolektivum (substantivum hromadné), které označuje neurčitý a tedy nepočitatelný celek (listí, armáda, aristokracie), který je vyjádřen sice v singuláru, ale obsahuje význam hromadnosti, tzv. kolektivum.[140]

Sémantickou vlastností substantiv je počitatelnost. Ta se chápe jako schopnost být počítán, tedy spojován s číslovkami, popř. členy. Některá substantiva, jako například osoby a zvířata jsou obvykle počitatelná. Jiná substantiva, například látková a abstraktní, jsou často nepočitatelná. „Bezprostřední souvislost ne/počitatelnosti s číslem je však jen v tom, že jen počitatelná v zásadě umožňují vlastní užití plurálu. V některých jazycích se rozdíl ne/počitatelnosti promítá i do existence a užití řad adverbií – much water x many books.“[141]

4.5.2. Gramatická kategorie čísla v portugalštině

Z výše uvedeného vyplývá, že: „tak, jako kategorie rodu má svůj základ v ontologické opozici rodu přirozeného, má gramatická kategorie čísla svůj základ v ontologické kategorii kvantity[142]. V portugalštině existuje číslo jednotné a číslo množné. Zatímco jednotné číslo nevyžaduje žádný kongruenční exponent (tedy koncovku vyjadřující shodu), pak množné číslo vyžaduje exponent -s [143] V portugalštině se však situace komplikuje tím, že exponent -s má více alomorfů, které existují v komplementární distribuci: -s, -es, -ns, -ães, -ãos, -ões, -0. Někdy je navíc plurál podstatných jmen doprovázen i fonetickou změnou vokalické kvality, jak uvidíme dále. Tvar množného čísla podstatných jmen v portugalštině souvisí s tvarem jednotného čísla.

Podstatná a přídavná jména zakončená na samohlásku či diftong tvoří množné číslo pomocí připojení nominální koncovky -s: gato – gatos (kocour, -ři), gata – gatas (kočka,-y) , peru – perus (krocan,-i), irmã – irmãs ,(sestra,-y), apod.[144]

Podstatná a přídavná jména zakončená na -m tvoří plurál pomocí koncovky -ns: armazém – armazéns (sklad,-y), item – itens (položka,-y), jardim – jardins (zahrada,-y),bombom – bombons, álbum – álbuns, jejum – jejuns (půst,-y).[145]

Z hlediska výslovnosti dochází kromě připojení -s [∫] také ke změně zavřenosti samohlásky v přízvučné slabice, kdy se polovysoké (polozavřené) [O] mění na polootevřené či polonízké [ c ]:[146]

[O]

[ c ]

almoço „oběd“, corpo „tělo“, esforço „úsilí“, „snaha“, fogo „oheň“, imposto „daň“, jogo „hra“, olho „oko“, osso „kost“, porco „vepř, prase“,povo „lid, národ“.

almoços, corpos, esforços

fogos, impostos, jogos

olhos, ossos, porcos

povos

Výjimkou jsou však ta podstatná jména, v nichž za přízvučnou samohláskou následují:

nazály či palatály:

[O]

[O]

abono „přepdlatné“, dono „pán, majitel“, estojo „pouzdro, penál“, molho „omáčka, marináda“, piolho „veš“, mocho „sova“, encosto „hřbet“, repolho „zelí“, rosto „obličej“.

abonos, donos, estojos,

molhos,

piolhos, mochos, encostos,

repolhos, rostos.

nebo rn či rr:

[O]

[O]

adorno „ozdoba, okrasa“, suborno „úplatek, podplácení“, cachorro „pes“

adornos, subornos,

cachorros

U podstatných jmen zakončených na -ão existují tři plurálové alomorfy – ãos, -ães, -ões.

Plurálová koncovka -ãos se vyskytuje u těch podstatných jmen, jejichž latinský tvar byl zakončený na -anus, jak dokládají následující příklady: manum → mão → manus → mãos, germanu → irmão → germanos → irmãos, orphanum → órfão „sirotek“ → orphanos → órfãos, cristão → cristãos, grão → grãos, órgão → órgãos, pagão → pagãos, sótão → sótãos.[147]

Další alomorfní plurálovou koncovkou je ães. Ta se vyskytuje u těch podstatných jmen, jejichž latinský tvar byl zakončený na -anes, jak ukazují následující příklady: canem → cão → canes → cães ; panum → pão → panes → pães, a podobně také: alemão → alemães, capitão → capitães, catalão → catalães, charlatão → charlatães (šarlatán).[148]

Třetí možnou koncovkou vyjadřující plurál je -ões, Ta se vyskytuje u podstatných jmen, jejichž latinský tvar byl zakončený na -ones: actionem → ação →actiones – ações[149], leonem → leão „lev“→ leones → leões, orationem → oração „věta, modlitba“ → orationes → orações. Podobně je tomu v případě dalších substantiv: canção“píseň“ → canções, certidão „potvrzení“ → certidões, coração „srdce“→ corações, feijão „fazole“→ feijões, ladrão „zloděj“ → ladrões, lição „lekce“ → lições, nação „národnost“ → nações, obrigação „povinnost“ → obrigações. U augmentativ rovněž dochází k připojení této plurálové koncovky: rapagão → rapagões „velký kluk“, homenzarrão → homenzarrões „velký člověk“, vozeirão → vozeirões „velký povyk“, casarão → casarões „velký dům“.

Některá podstatná jména mají dva až tři tvary v množném čísle: aldeão „vesničan“ → aldeões; aldeãos, aldeães, corrimão „zábradlí“ → corrimões, corrimãos; verão → verões, verãos; sultão → sultões, sultães; sacristão → sacristães, sacristões „kostelník“. V takových případech, kdy je fakultativní možnost výběru plurálové koncovky, je nejčastěji používaná koncovka -ões.

U podstatných jmen ukončených na –n,-r, -s,-z je plurál vyjádřen koncovkou –es: íman „magnet“ → ímanes, líquen „lišejník“ → líquenes, cânon „kánon“→ cânones, dólar → dólares, cadáver „mrtvola“ → cadáveres , deus „bůh“ → deuses , ananás → ananases, país → países, rapaz → rapazes, voz → vozes.[150]

Podstatná jména, která jsou paroxytonní a končí na -s či -x mají stejný tvar v jednotném i v množném čísle: o/os atlas, o/os alferes „praporčík“, o/os ourives „zlatník“, o/os pires „tácek“,o/os lápis „tužka“, a/as cútis „kůže, pokožka“, o/os oásis „oáza“, o/os fénix „fénix“, o/os ônix „onyx“, o/os tórax „hruď“.[151]

Podstatná jména zakončena na -al, -ol, -ul tvoří plurál změnou konsontantu -l na –is: capital → capitais, anzol „udice“ → anzois, azul → azuis. Výjimkou jsou: mal → males, cônsul → cônsules.

Podstatná jména ukončena na přízvučné -el mají v množném čísle koncovku: -éis, podstatná jména zakončená na nepřízvučné -el mají v množném čísle koncovku -eis: anel „prsten“ → anéis, papel → papéis ale: móvel “nábytek“ → móveis, túnel → túneis.[152]

V případě podstatných jmen zakončených na přízvučnou slabiku -il se v množném čísle koncovka mění na -is: ardil „lest“ → ardis, covil „doupě“ → covis, peitoril „parapet, římsa“ → peitoris.[153]

Podstatná jména zakončená na nepřízvučnou slabiku -il mají plurálový exponent -eis: fóssil „zkamenělina“ → fósseis, projétil „střela“ → projéteis[154], réptil“ plaz“ → répteis.[155]

Deminutivní podstatná jména zakončená na sufix -zinho či -zito mají plurálovou koncovku obsaženou jak ve slovním základu, tak i v sufixu. Plurálová koncovka kořene však postrádá část exponentu -s: cãozinho → cãezinhos, leãozinho → leõezinhos, balãozito → balõezitos, hotelzito → hoteizitos[156].

Obecně platí, že místo přízvuku v podstatném jméně množného čísla je stejné, jako v čísle jednotném. Existují pouze čtyři výjimky: carácter → caracteres, júnior → juniores, sénior → seniores, espécimen → especímenes.[157]

U kompozit je tvoření množného čísla obdobné. Kompozita, která jsou vytvořena aglutinačně, mají plurálovou koncovku stejnou jako podstatná jména základní: bancarrota “bankrot“ → bancarrotas, girassol „slunečnice“ → girassóis, malmequer „kopretina věncová – jedlá“ → malmequeres, passatempo „kratochvíle“ → passatempos.

Podstatná jména vytvořená juxtapozicí pak tvoří plurál několika způsoby. V případě, že kořeny jsou buď dvě podstatná jména nebo jedno podstatné jméno a jedno přídavné jméno, pak plurálový exponent mohou a nemusí přijmout oba dva kořeny. Některá kompozita mají více plurálových variant: couve-flor“ květák“ → couves-flores/couves-flor, peixe-espada „tkaničnice stříbřitá“ → peixes-espadas/peixe-espada, guarda-cadeiras „protioděrová folie na židle“ → guarda-cadeiras, amor-perfeito“maceška – violka trojbarevná“ → amores-perfeitos.

Pokud je první kořen sloveso a druhý kořen podstatné nebo přídavné jméno nebo sloveso, pak přijímá plurálovou koncovku pouze druhý kořen: bate-chapa „kovář“ → bate-chapas, beija-flor „ kolibřík“ → beija-flores, porta-voz „mluvčí“ → porta-vozes, guarda-chuva „ deštník“ → guarda-chuvas, ruge-ruge „šustění oblečení“ → ruge-ruges.

Pokud je slovo složeno z jednoho neohebného kořene a z jednoho ohebného podstatného nebo přídavného jména, pak přijímá plurálovou pouze druhý kořen: ex-presidente → ex-presidentes, sempre-noiva „truskavec, rdesno ptačí“ → sempre-noivas , abaixo-assinado „níže podepsaný“ → abaixo–assinados, vice-cônsul → vice-cônsules.

Pokud je podstatné jméno tvořeno ze dvou jmen spojených předložkou, pak přijímá plurálovou koncovku pouze první z nich: ave-do-paraíso „rajka“ → aves-do-paraíso, caminho-de-ferro „železnice“ → caminhos-de ferro, estrela-do-mar „mořská hvězda“ → estrelas-do-mar, lua de mel „líbánky“ → luas de mel[158].

Pokud je složené slovo složeno ze dvou podstatných jmen, ale to druhé je specifickým determinantem, pak pouze první přijímá plurálovou koncovku: navio-escola „lodní škola“ → navios–escola, palavra-chave „klíčové slovo“ → palavras-chave. U slova palavra-chave existuje také varianta: palavras-chaves.

4.5.3. Singularia tantum a pluralia tantum

Obecně platí, že „kategorie čísla je na svůj ontologický aspekt vázána mnohem více než kategorie rodu“[159], přičemž při vyjadřování gramatické kategorie čísla existuje mezi formou slova a jeho obsahem obvykle soulad. Jinak je tomu však v případě pomnožných podstatných jmen, zvaných pluralia tantum, kde „plurálová forma substantiva nemá k sobě žádný singulár a co do obsahu věcně žádné množství nemusí vyjadřovat“[160], u podstatných jmen singularia tantum, které z různých důvodů plurál vyjádřit nemůže, a u hromadných kolektiv (substantiva hromadná), které si „vytvořily některé jazyky vedle singuláru a plurálu k označení neurčitého a tedy nepočitatelného množství.“[161] V portugalštině existují všechny tyto tři druhy podstatných jmen.

U substantiv zvaných pluralia tantum existuje často shoda s češtinou, zejména u pojmenování složených ze dvou symetrických částí: os óculos „brýle“, as olheiras „kruhy pod očima“, as andas „chůdy“, ale i u jiných nesymetricky tvořených referentů (i abstraktních): os bens „ majetek“, as férias „prázdniny“, as alvíssaras „nálezné“, os anais „letopisy“, os arredores „okolí, as belas-artes „krásné umění“, as cãs „šediny“, as cócegas „ lechtání“, as condolências „kondolence“, as endoenças „Zelený čtvrtek“, as exéquias „pohřeb“, as expensas „ útraty“, as fezes „kal, usazenina“, os parabéns „ blahopřání“, as núpcias „sňatek“, os pêsames“ upřímná soustrast“, as primícias „ první plody“, os víveres „potraviny“.

Je zde třeba zmínit také pojem souborovost podstatných jmen, jejichž plurálová forma nemá význam množství jednotlivin, ale jednotkou počítání je jejich pár nebo obvyklý soubor. Jsou lingvisté toho názoru, že „souborovost“ je vhodné pokládat také za gramatikalizovanou kategorii.[162]

Souborovost mohou – jako význam zakotvený v jazykovém systému – vyjadřovat v zásadě všechna substantiva. Pro některá substantiva je však tento význam prototypický. Tato substantiva se často užívají v plurálu, jejich plurálová forma je přitom běžně používána k označení souboru. Souborový význam jako prototypický předběžně přisuzujeme substantivům označujícím: tělesné části: párový význam mají vedle prostého plurálu např. substantiva as mãos „ruce“, os olhos „oči“, os pulmões „plíce“, as asas „křídla, as pernas „nohy“ označují pár nebo různě rozsáhlý soubor (u koní, pavouků, stonožek atd.); soubor často nespecifikovaného počtu jednotlivin; os dentes „zuby“, as cãs „šediny“, as pestanhas „řasy“, as unhas „nehty“; předměty určené pro tyto tělesné části: as luvas „rukavice“, os brincos „náušnice“, as meias „ponožky“, os esquis „lyže“; další předměty denní potřeby as chaves „ klíče“; obvyklé, běžně prodejné nebo používané balení: os fósforos „sirky“, os cigarros „cigarety“, os lenços „ubrousky“,,as cartas „karty“; rodinné příslušníky tvořící páry nebo skupiny: os pais „rodiče“,os avôs „prarodiče“, os irmãos „sourozenci“, os gêmeos „dvojčata“;a další, např. as escadas “schody“; as parênteses „závorky“, as aspas „uvozovky.[163]

K podstatným jménům singularia tantum patří v portugalštině hromadná substantiva, abstraktní substantiva a látková substantiva, jako jsou například názvy kovů, přírodních produktů, světových stran, větrů, vlastností, věd a umění, náboženství a politických stran: o ouro „zlato“, a platina „ platina“, o trigo „ pšenice“, o leite „ mléko“, o sul „ jih“, a ignorância „ignorance“, a caridade „charita“, a arquitetura[164] „architektura“, a informática “informatika“, o cristianismo „křesťanství“, o socialismo „ socialismus“, atd.

Některá podstatná jména látková gramaticky patří do třídy singuláru, ontologicky však nejde o jednu individualizovanou jednotku. Pojem kvantity se u nich při jazykové stylizaci rozlišuje jen u pojmenování tzv. veličin diskontinuitních (diskrétních), složených z odlišitelných jednotlivin, které jsou počitatelné. Látky jako voda, víno, sníh, apod., jsou považovány zpravidla za kontinuitní. Jsou měřitelné, nikoli však počitatelné (ne absolutně, ale z hlediska životní praxe). Proto se jazykově prezentují jako totalita spadající do třídy singuláru (vinho „víno“, açúcar „cukr“, neve „sníh“, areia „písek“, gelo „led“, ferro „železo“, farinha „mouka“, ouro “zlato“). U pojmenování určitých porcí dané látky, které už počitatelné jsou, taková substantiva samozřejmě plurál mají: os pães „bochníky chleba“, os vinhos „vína, láhve vína, sklenice vína“, as águas „láhve vody“, os ares „klima“. To znamená, že mohou přijmout exponent plurálu s tím, že se mění z nepočitatelných v počitatelné.[165] Také jména abstraktní se obyčejně z důvodu logických nepoužívají v plurálu. Denotují abstraktní pojmy, které nebývají počitatelné: vlastnosti, procesy, stavy, vztahy, apod. Pojem kvantity u nich zpravidla nepřichází v úvahu: a liberdade „svoboda“, a maternidade „mateřství“, atd. Některá z nich však mají vedle abstraktního významu ještě další význam, konkrétní a v tomto druhém významu pak připouštějí i plurál: a amizade – as amizades „přátelství – přátelé“. Některá abstrakta připouštějí plurál, jestliže je možno chápat je distributivně: o amor „ láska“ x os amores „lásky (láska k různým osobám)“, ânsia „touha, dychtivost“ x ânsias „úzkost/nauzea“.

4.6.Pád – casus

4.6.1. Obecná charakteristika

Pád znají především jazyky flektivní, aglutinační a introflexní, i když v různé podobě. Flektivní jazyky mívají pro týž pád podle rodů a deklinačních vzorů více koncovek. Aglutinační jazyky, které neznají rod, mívají pro týž pád jen jednu koncovku, obvykle však ve dvou variantách (pro potřeby vokálové harmonie). Počet pádů se různí. „Finština má například 14-15 pádů, čeština 7 pádů, arabština 2-3 pády, irština a němčina má 4 pády, albánština a turečtina má 5 pádů a kavkazská lakština má údajně 49 pádů. V jazycích, které pády nemají (a nemají tudíž ani volný slovosled), vyjadřují spolu se slovosledem jejich funkci předložky a adverbia. Pokud jazyk pády má, tvoří jim paralelně předložky nebo záložky konkurenci, ovšem v součinnosti s nimi, nikoli výlučně.“[166]

Oproti tomu románské jazyky, které vznikly z lidové latiny, si nezachovaly latinský pádový systém, ten byl totiž nahrazen výlučně předložkovými perifrastickými vazbami.

Latinský pádový systém měl šest pádů: nominativ, genitiv, dativ, akuzativ, instrumentál a vokativ. Tento systém odráží původní indoevropský stav. Nominativ je typicky pádem subjektu (podmětu), tj. především agentu (činitele děje) a bývá reprezentativním slovníkovým tvarem. Genitiv odpovídá pádu druhému, může vyjadřovat přívlastek neshodný a často vyjadřuje kvantitu a posesivitu, popř. vlastnost; dativ odpovídá pádu třetímu, je pádem nepřímého předmětu (respektive životného předmětu) a plní obvykle funkci adresáta děje. Akuzativ odpovídá pádu čtvrtému, má funkci přímého předmětu a označuje manipulovaný předmět, resp. patiens (ten, který přijímá děj). Vokativ je poměrně řídký a tam, kde je, je často i málo frekventovaný. Slouží k označení oslovované osoby a užívá se proto především u vlastních jmen. Instrumentál je adverbiálním pádem prostředku, nástroje, apod. Odpovídá českému sedmému pádu. Čeština má ještě navíc tzv. lokativ neboli lokál, který odpovídá šestému pádu. Je adverbiálním pádem a vyjadřuje především významy lokální a temporální. V ugrofinských jazycích je lokál velmi bohatě rozrůzněný, protože existují trojice lokálních pádů vnitřních a vnějších. Kromě těchto pádů existují například ve finštině pády podílnosti a částečnosti (neurčitého množství) nazývaný partitiv. Pád zvaný essiv vyjadřuje existenci někde či funkci jako něco (lpsena – jako chlapec, když jsem byl chlapec), absesiv pak absenci něčeho ( takita – bez kabátu“), komitativ je pád společnosti, spolupůsobení, instruktiv je pád způsobu či prostředku, translativ zprostředkovává význam změny.[167]

4.6.2. K otázce pádu v portugalštině

Přestože gramatiky portugalského jazyka se nezmiňují o kategorii pádu, není tento přístup zcela jednoznačný. Je pravda, že zatímco v češtině každá předložka vyžaduje rekčně substantivum ve tvaru některého z existujících morfologických pádů a vytváří s ním komplexní výrazovou strukturu pádu[168], v  portugalštině je tvar substantiva použit izolačně, a to bez pádové koncovky s tím, že syntaktický vztah je vyjádřen předložkou (tedy satelitním morfémem). Shodujeme se s názorem B. Zavadila, který obhajuje existenci pádu ve španělštině[169]: „..podíváme-li se na pád z hlediska onomaziologického (jež je v gramatice nepochybně spolehlivější, než je hledisko sémaziologické, neboť výrazová forma často pravou povahu sémantických vztahů zastírá), pak se nám tato kategorie i ve španělštině (v našem případě v portugalštině) bude jevit ve zcela jiném světle“.[170] Jak ve španělštině, tak v portugalštině totiž existují „ty syntaktické funkce substantiv, které v češtině vytvářejí základ sémantiky prostých pádů, tj. funkce nominativní, genitivní, dativní, akuzativní, vokativní a v širokém slova smyslu cirkumstativní (lokální a instrumentální)“.[171] Těmto kategoriálním významům odpovídají ve španělštině (a v našem případě v portugalštině) „víceméně ustálené výrazové prostředky, díky jimž můžeme ve výpovědích tyto pádové vztahy rozlišovat. Nejsou to však prostředky morfologické povahy, jak v češtině, nýbrž prostředky premorfologické.“[172] Předložky v portugalštině, stejně jako ve španělštině, „existují jako formálně oddělitelné slovo, v pádové konstrukci (ve spojení se substantivem) však plní funkci satelitního gramatického morfému a v jazykově strukturačním pádu ztrácí nebo oslabuje svůj původní referenční význam.“[173]

Nominativ

Je pádem integračním s funkcí pojmově pojmenovací.[174] „Ve větě vykazuje funkci podmětu (subjektu) nebo nominálního predikátu (predikativu). Jeho výrazová struktura se vyznačuje nepřítomností předložky a většinou také přítomností členu“.[175]

Genitiv

Stejně jako v portugalštině tak i ve španělštině je pádem, který „signalizuje vztah substantiva k jinému substantivu a implikuje syntaktickou závislost“[176]. Zahrnuje v sobě řadu kvalifikujících významů: vztah části a celku (a porta da casa „dveře domu), vztah mezi původcem a rezultátem (a obra de Camões „dílo Camõese“), vztah mezi substancí a dějem na ní zaměřeným (a leitura dos livros „četba knih“), vztah míry, množství a úhrnu (um copo de água „sklenice vody). Genitiv může plnit funkci depredikační transpozice, neshodného přívlastku, jehož výrazová struktura je charakterizována předložkou de a popřípadě také přítomností členu: as chaves do professor „klíče učitele/profesora“, um curso de linguística „kurs lingvistiky“, as avenidas de Lisboa „Lisabonské ulice“, apod. Předložka de však bývá součástí výrazové struktury i jiných pádů.[177]

Dativ

„Dativ signalizuje substanci, k níž je slovesný děj orientován. Může jít o různé významové odstíny: „prospěchovost nebo neprospěchovost“[178] (Ofereceu uma prenda ao seu amigo. „Daroval dárek svému příteli); „udání proživatele vjemu nebo pocitu“[179] (O seu comportamento não agradou ao seu pai. „Jeho jednání otce nepotěšilo.“); „adresáta činnosti“[180] (Escreveu aos avôs.“Napsal rodičům.), atd. Dativ většinou plní funkci nepřímého předmětu (ve výše uvedených příkladech), ale také může mít funkci přívlastku[181] (homenagem à liberdade – pocta svobodě). Výrazová struktura dativu je u portugalského substantiva předložka „a“ nebo „para“.

Akuzativ

Akuzativ vykazuje mnoho významových odstínů: „od vzniku substance přes zásah, jímž je substance podstatně nebo nepodstatně měněna, vnějškově postihována, ovlivňována, nebo na niž je proces (slovesný význam) pouze inertně zaměřen.“[182] Jeho sémantická vlastnost je ta, že pojmenovává substantivum v akuzativu, který je „cílovým participantem procesu“[183] (patient). Z hlediska syntaktického mu odpovídá funkce přímého předmětu“. Akuzativní funkce substantiva je v portugalštině vyjádřena standardně nulovou předložkou.

Objektiv

Objektiv je pádová funkce „založená na významu zasaženosti v nejširším slova smyslu a vyplývající ze sémantické i syntaktické valence (rekce) predikačního slovesa, případně adjektiva v jakékoli větněčlenské funkci.“[184] Substantivum v objektivu bývá doprovázeno primárními předložkami (a, com, de, por, para, em, atd.). Portugalský objektiv odpovídá zhruba funkci českého předmětu předložkového, i když stav v češtině nemůže brát jako hlavní kritérium. Tato funkce v portugalštině je občas interpretována také okolnostně (cirkumstativně).

Cirkumstativ

Sémantická charakteristika cirkumstativu spočívá ve „vyjádření vnějších okolností procesu, vlastnosti nebo jejich okolnostních příznaků“.[185] Tyto okolnosti mohou být povahy místní, časové, způsobové nebo v širokém slova smyslu příčinné (důvodové), účelové, podmínkové nebo přípustkové.[186] Ze syntaktického hlediska je cirkumstativ pádem okolnostního určení. „Často dochází k synkretismu výrazových sktruktur mezi cirkumstativem a objektivem. Rozlišovacím kritériem je v prvé řadě významová funkce: objektiv vyplývá ze sémantické i syntaktické valence řídícího lexému (slovesa, adjektiva) a vyjadřuje nějaký odstín zasaženosti, zatímco cirkumstativ vyjadřuje okolnost pojatou spíše jako okolnost vnější“[187]. Pokud jde o valenci, je možno rozlišit cirkumstativ valenční a nevalenční, kdy ten nevalenční, tedy fakultativní, je cirkumstativní suplement.: Escreve à mão. „Píše ručně.“ Cirkumstativ valenční je obligatorní (cirkumstativní komplement),[188] např: Põe o livro na mesa.“Položil knihu na stůl“. Je také nutno dodat, že k výrazovým strukturám cirkumstativu patří také struktura bez předložky: Ficou seis meses no Porto.“Zůstal šest měsíců v Portu.“

Vokativ

Vokativ zaujímá mezi pády ve španělštině a v portugalštině specifické postavení. „Je to pád postojový s vyhraněně komunikační funkcí, stojící mimo strukturu věty. Vokativní funkce substantiv je vyjádřena bez předložky a bez členu.“[189]

4.6.3. Stupeň podstatných jmen

Deminutiva a augmentativa jsou některými gramatiky považována za kategorii stupně podstatných jmen. Pozitiv je bezpříznakový tvar, jako je například: chapéu a boca; augmentativ vyjadřuje nadřazenost: chapelão, bocarra; deminutiv vyjadřuje podřadnost: pak chapeuzinho, boquinha. [190]

pozitiv

podřadnost – deminutivní stupeň

nadřazenost – augmentativní stupeň

chapéu

chapeuzinho

chapelão

101 B. Zavadil, P. Čermák (2010:148).

102 Podle starého pravopisu psáno abstracto.

103 Tamtéž.

104 Tamtéž.

105 A. Erhart (2001: 86)..

106 Tamtéž.

107 Tamtéž.

108 Tamtéž.

109 Tamtéž.

110 Tamtéž.

111 B. Zavadil, P Čermák (2010:149).

112 Tamtéž.

113 Tamtéž.

114 Tamtéž.

115 Tamtéž.

116 Podle nového pravopisu 2009 se názvy měsíců píší malým písmenem. Podle starého pravopisu se však používala písmena velká.

117 B. Zavadil., P Čermák (2010:150).

118 Z řeckého epíkoinos „společný“.

119 B. Zavadil., P Čermák (2010:150).

120 C. Cunha, L. Cintra (1999:198).

121 Viz kapitola: Problematika nestálého či měnícího se rodu.

122 B. Zavadil., P Čermák (2010:150). Z řeckého epíkoinos „společný“.

123 Tamtéž.

124 Tamtéž.

125 Tamtéž.

126 Tamtéž.

127 Tamtéž.

128 C. Cunha, L. Cintra (1999:193-195).

129 Podle starého pravopisu: actor x actriz.

130 C. Cunha, L. Cintra (1999:195).

131 B.Zavadil, P. Čermák (2010:152)

132 C. Cunha, L. Cintra (1999:187).

133 Seznam příkladů ze (B.Zavadil, P. Čermák. 2010:152) byl upraven pro potřeby portugalské morfologie.

134 Jsou to takové fenomény, které jsou v jazyce produkovány na základě geografického rozlišení.

135 Jsou to takové fenomény, které odráží jazykový styl či registr a s tím je spojeno například také dělení jazyka do mluveného a psaného, lidového a spisovného, atd.

136 M. C.de F..e Gouveia (2009:429-449).

137 M. C.de F..e Gouveia (2011:93).

138 F. Čermák (1994:102).

139 Tamtéž.

140 Tamtéž.

141 Tamtéž.

142 B. Zavadil., P Čermák (2010:155).

143 Tamtéž.

144 C. Cunha, L. Cintra (1999:181-190).

145 Tamtéž.

146 Tamtéž.

147 C. Cunha, L. Cintra (1999:181).

148 C. Cunha, L. Cintra (1999:182).

149 Podle starého pravopisu: acção, acções.

150 C. Cunha, L. Cintra (1999:185).

151 Tamtéž.

152 C. Cunha, L. Cintra (1999:186).

153 Tamtéž.

154 Podle starého pravopisu: projéctil, projécteis.

155 C. Cunha, L. Cintra (1999:187).

156 Tamtéž.

157 C. Cunha, L. Cintra (1999:185).

158 Podle starého pravopisu lua-de-mel /luas-de-mel.

159 B. Zavadil., P Čermák (2010:160).

160 Tamtéž.

161 Tamtéž.

162 http://ufal.mff.cuni.cz/pdt2.5/publications/PanevSevc_SaS.pdf

163 Panevová, Ševčíková.( 2011:163-176).

164 Podle starého pravopisu: arquitectura.

165 Tamtéž.

166 F. Čermák (1994:104).

167 F. Čermák (1994:105-106)

168 Mluvnice češtiny, II, 53.n apud B. Zavadil,P. Čermák.(2010:164).

169 B. Zavadil., P Čermák (2010:164).

170 Tamtéž.

171 Tamtéž.

172 Termín J. Šabršuly apud: Tamtéž.

173 B. Zavadil., P Čermák (2010:165).

174 B. Zavadil., P Čermák (2010:166).

175 Tamtéž.

176 Tamtéž.

177 Tamtéž.

178 Tamtéž.

179 Tamtéž.

180 Tamtéž.

181 Tamtéž.

182 Tamtéž.

183 Tamtéž.

184 Tamtéž.

185 Tamtéž.

186 Tamtéž.

187 Tamtéž.

188 B. Zavadil., P Čermák (2010:170).

189 Tamtéž.

190 C.Cunha, L. Cintra (1999:198)

5.ČLEN – DETERMINANT

Člen patří k nesamostatným slovním druhům, kterým se říká operátory. „Je to vlastně gramatický morfém, který má podobu a povahu zvláštních slov. Nikdy však nefungují jako větné členy a nevyskytují se ve výpovědi samostatně, nýbrž vždy v doprovodu slov plnovýznamových, o něž se opírají (často i prozodicky). Chovají se tedy jako gramatické morfémy satelitní. Kromě členu patří k operátorům také předložky, spojky a částice.“[191]

5.1.Obecná charakteristika

Členy jsou operátory tzv. determinace (určitosti nebo určenosti), jejíž základ spočívá v anaforické deixi. „Sémémy (=deiktické morfémy) této kategorie se realizují jako odkazovací, neurčitá a tázací zájmena (pronomina). Jejich základní sémantickou složkou je „známé x neznámé“. Zájmeno on /respektive ten/ odkazuje na něco už známého, zájmena kdo, někdo, apod. na něco dosud neznámého. V některých jazycích začalo být substantivum, označující osobu (věc) již známou (určenou), závazně spojováno s odkazovacím (anaforickým) zájmenem. Takto gramatikalizované zájmeno se nazývá určitý člen: něm: der, die,das, anglicky the, francouzsky le, la, italsky il, la, maďarsky a, apod. Jde tu o přechod deiktického sémému v gramém, tvořený složkou „známé“. Protikladný gramém zůstává bez formálního výrazu, nebo mu odpovídá gramatikalizovaná číslovka „1“ (něm.ein, fr.un, apod). Kategorie určenosti je typická pro novoindovevropské jazyky (zvláště románské a germánské). Ze staroindoevropských jazyků měla člen jen řečtina“.[192]

„Tento vývoj vyústil někde ve vznik zvláštních afixů sloužících jako výraz určenosti: určitý člen splynul se substantivem jako sufix nebo jako prefix. Častější je první případ (tzv. postponovaný člen), který je například v bulharštině (ženata, koloto). V rumunštině je člen ul, - a (z lat. ille, illa), v norštině existuje také postponovaný člen -en, et. Pomocí prefixu vyjadřuje určenost například hebrejština (ha-).“[193]

5.2.Člen v portugalštině

Členy v portugalštině jsou nesamostatným slovním druhem (operátorem), který více méně závazně doprovází substantiva zapojená do kontextu výpovědi. Jejich výpovědní zapojenost v portugalštině, stejně jako ve španělštině, „odráží opozice určenosti a neurčenosti“[194]. Morfologicky se chová jako „kongruující dvojvýchodné adjektivum“[195], od adjektiv se však odlišuje svým „široce kategoriálním a vágním významem, který není konceptuální povahy“.[196] Členy nejsou denominátory, nic tedy nepojmenovávají. Svou přítomností však „signalizují určité gramatikalizované významové opozice vázané na příslušné substantivum“.[197] Jsou to „satelitní gramatické morfémy, vstupující do tvaru substantiva v širokém slova smyslu a spoluvytvářející jeho lexikálně-gramatické sémantické pole v zapojení do kontextu výpovědi.“[198]

Gramatikové se neshodují v tom, zda mají členy považovat za zvláštní slovní druh nebo jen za částečně osamostatnělé gramatické morfémy substantiv. „Zatímco v generativním přístupu převažuje stanovisko syntaktické samostatnosti členu, funkční strukturalisté jej zčásti považují za zvláštní, kontextově zapojený nesamostatný slovní druh, vstupující do tvaru substantiva v širokém slova smyslu, zčásti jej (radikálněji) berou jako gramatický satelitní morfém substantiva.“[199]

V portugalštině existuje člen určitý (artigo definido), který signalizuje kontextovou zapojenost substantiva, člen neurčitý (artigo indefinido) signalizující jeho kontextovou nezapojenost a člen nulový (artigo zero), který má etiketový charakter a používá se například v/na nápisech, etiketách, s heslovými slovy ve slovníkových vstupech, atd.

5.3.Morfologické vlastnosti členu

V současném jazyce je morfologický tvar členu, stejně jako v jiných románských jazycích, závislý na rodě a čísle podstatného jména.

člen určitý

člen neurčitý

singulár

plurál

singulár

plurál

femininum

a

as

uma

0 / umas

maskulinum

o

os

um

0 / uns

V případě, že se před členem určitým vyskytuje předložka de, em, tvoří s ní následující tvary stažené:

jednotné číslo

množné číslo

femininum

maskulinum

femininum

maskulinum

a

à

ao

às

aos

de

da

do

das

dos

em

na

no

nas

nos

por

pela

pelo

pelas

pelos

V případě, že před předložkou stojí člen, který je součástí názvu děl (knih, časopisů, novin, básní), pak se s předložkou nepojí a pokud ano, pak jedině prostřednictvím apostrofu. Tato varianta však platí jen pro portugalštinu evropskou.

1. Předložky „em“ a „de“, stojící před členem, který tvoří součást názvu díla, se v psaném jazyce se členem neslučují v jeden tvar.

Camões é o autor de Os Lusíadas.[200] (Camões je autorem „Luzovců“)

Camões é o autor d´Os Lusíadas.[201] (Camões je autorem „Luzovců“)

A notícia saiu em O Globo. [202] (Tato zpráva byla publikována v „O Globo“.)

A notícia saiu n´O Globo. [203] (Tato zpráva byla publikována v „O Globo“.)

2. To stejné platí v případě, že člen se vztahuje ke slovesu ve tvaru osobního infinitivu:

„A obra atrasou-se em virtude de uns operários se terem acidentado“[204]

(Stavba se opozdila, protože někteří dělníci měli pracovní úraz.)

V případě, že se vyskytuje předložka před členem neurčitým, tvoří s ní následující tvary stažené: [205]

singulár

plurál

femininum

maskulinum

femininum

maskulinum

de

duma

dum

de /dumas

de/ duns

em

numa

num

em / numas

em / nuns

5.4.Funkce členu

Oba dva členy, jak určitý tak neurčitý (popřípadě i člen nulový) mají funkci obecnou, společnou, tzv. funkci aktualizační / designativní („artigo designativo“).Tato funkce je bezpříznakové povahy, tj. vyskytuje se u členu vždy bez ohledu na to, zda jde o tzv. člen určitý nebo člen neurčitý.

Prostřednictvím členu uživatel signalizuje, že používá substantiva v zapojení do kontextu výpovědi, nikoli jako pouhé izolované lexikální (pojmenovací) jednotky. To je funkce, kterou bychom mohli nazvat funkcí kontextově zařazovací. Kromě toho člen funguje vždy jako nominalizátor, tj. signalizuje substantivní syntaktickou funkci použitého výrazu a výrazně se uplatňuje jako signalizátor substantivizace nesubstantivních slovních druhů.[206]

Druhou funkcí je funkce determinační. Člen je schopen vyjádřit opozice, a to gramatickou kategorii determinace určitosti (tato determinace je vyjádřitelná členem určitým) stojící v opozici s gramatickou kategorií neurčitosti (která je vyjádřitelná členem neurčitým). Determinovaná jsou ta substantiva, která jsou kontextově nebo situačně zapojená do výpovědi (fungují jako východisko výpovědi a jsou použita s určitým členem). Nedeterminovaná substantiva jsou ta, která nejsou kontextově zapojená (fungují jako jádro výpovědi a jsou nositeli nové informace, jsou použitá se členem neurčitým). Tuto opozici však členy vyjadřují jen u substantiv s individuální referencí (odkazujících k jedinečným substancím.)[207]

U substantiv s referencí generickou hovoříme o funkci genericko-pragmatické s hodnotícím významem subjektivní povahy.[208] Uplatňuje se zde generičnost příznaková (člen určitý) a generičnost bezpříznakově hodnotící (člen neurčitý): „Um/O pardal é uma ave.“ (Vrabec je pták).

Člen se spolupodílí na celkovém významu výpovědi, nejen tím, že aktualizuje, determinuje či pragmaticky vyhodnocuje substantivum, ale může ji také stylisticky obměňovat. Člen má tedy i funkci stylistickou s tím, že může vyjádřit v různé míře stupeň familiárnosti a formálnosti určitých prostředí a osob. Ač tedy člen není možno chápat jako samostatně sémantickou jednotku abstraktní povahy, může vyjadřovat různé pragmaticko-sémantické významy a to v závislosti na tom, jaké typy kompatibility představuje na ose syntagmatické. V rámci těchto významů lze sekundárně vyvolat určitý stylistický efekt, kterým může být například neutrálnost a hovorovost, spisovnost a nespisovnost, dialektologický rys, familiárnost a oficialita, a to vše v závislosti na ose syntagmatické, kde může člen být kompatibilní s různými slovními druhy a v závislosti na jejich syntaktické funkci spoluvytvářet význam celkové věty. Může sloužit také jako konverzační pauza: „Se todos se reunissem e fossem [homoge…] uma, uma educação homogénea, …“[209] (Kdyby se všichni setkali a byli… (hmm) stejně vzdělaní, pak by …).

5.5.Použití členu z hlediska typu kontextu

Typ kontextu je úzce spjat s determinačními procesy, v podstatě nelze tyto dva faktory mající vliv na použití členu od sebe oddělit, oba se totiž paralelně podílejí na správné interpretaci významu podstatného jména. Většinou se setkáváme s dělením kontextu na dva základní typy: kontext mimojazykový a jazykový – „contexto extralinguístico e linguístico.“[210]

Jazykový kontext zahrnuje vše, co je řečeno před textem či následně za ním. V tomto případě mluvíme o dvou funkcích členu: 1. funkce neurčitého členu spočívající v uvedení substantiva do posluchačova povědomí, 2. funkce určitého členu identifikovat již známého referenta vyjádřeného v textu před identifikovaným substantivem. Člen se může vztahovat k substantivu anaforicky nebo kataforicky: „Hoje vi um homem e uma mulher. A mulher e o homem estavam a descer a rampa.“ (Dnes jsem viděl jednoho muže a jednu ženu. Ta žena a ten muž scházeli dolů ulicí.)

Mimojazykový kontext pak může být dále dělen na kontext fyzický, empirický, přirozený, významový, historický a kulturní.[211]

Fyzický kontext zahrnuje všechny znaky vnímatelné smyslovými orgány sluchem, zrakem, hmatem, čichem a chutí: „Fecha a janela!“ (Zavři okno!) Okno představuje realitu nám známou a fyzicky identifikovatelnou přímo v daném prostředí, proto v takovém případě použijeme členu určitého ve funkci identifikační.

Empirický kontext poukazuje na takovou mimojazykovou skutečnost, která sice není vnímatelná smyslovými orgány, avšak existuje v podvědomí posluchače a mluvčího na daném místě a v daném čase: „Já veio a mãe?“ (Už přišla matka?) Opět je v těchto případech použito určitého členu, neboť předpokládáme, že nejde o osobu nám ani posluchači cizí, ale známou.

Významový kontext je takový, od něhož se odvíjí význam substantiva. Následující věta má význam nejen pohybu, ale také význam obrazný: „Meteu a cabeça na areia.“ (Zahrabal hlavu do písku. Schoval se.)

Historický, kulturní či přírodní kontext pak zahrnuje všechny empirické kontexty, které jsou známy všem účastníkům komunikace, nehledě na čas a místo promluvy, jde zde o jakési univerzální pravdy či obecně platné skutečnosti, které se neodvíjí od daného místa a času: „O mundo é simplesmente assim.“ (Svět je prostě takový.)

V rámci kontextů ovlivňující použití a výběr toho správného členu se v portugalské gramatice hovoří také o tzv. referenčním syntagmatu jazykovém a mimojazykovém „sintagma referencial no contexto extralinguístico e no contexto linguístico“, který je kladen do opozice k referenčním syntagmatům obecným neboli generickým „sintagmas referenciais genéricos“.[212]

Mimojazykový kontext (zvaný také exofora či situační reference) se dělí na přímý, kdy mluvčí hovoří o skutečnosti přítomné v komunikační situaci a nepřímý, kdy se hovoří o skutečnosti známé všem participantům, přestože časové umístění je mimo okamžik výpovědi: „O jantar de ontem no restaurante foi muito bom.“ (Včerejší večeře v té restauraci byla výborná).

Jazykový kontext (zvaný také endofora či textová reference) je pak odvoditelný přímo z textu a je možné jej rozdělit na anaforu a kataforu. V případě anaforicky určeného kontextu hovoříme o vztahu k předchozí části textu: „Os três homens avançam com cautela. O homem I traz alguns fuzis enrolados em sacos de aniagem.“ (Ti tři muži kráčí opatrně kupředu. První muž má několik pušek zabalených do jutových pytlů.). V případě kataforicky určeného kontextu se hovoří o vztahu k následující části textu: („O dinheiro é todo meu, que ela roubou.“ (Ty peníze jsou všechny moje, co ona ukradla.)

Referenční syntagmata obecná pak poukazují na skutečnost obecně známou. A abelha também é usada na homeopatia. (Včela je také používaná v homeopatické léčbě.)

5.6.Sémantické operace

Člen ve funkci určitosti a v pragmaticko-generační funkci může být operátorem sedmi různých determinačních a pragmatických procesů. Následující tři věty ukazují jeho polyvalentní povahu:

1. O miúdo deixou de chorar. (Chlapec přestal plakat.)

2. O homem não é o mesmo que dizer herói nem santo. (Člověk není hrdina ani svatý. Volně přeloženo: Nikdo není svatý.)

3. O português é um espírito muito emocional. (Portugalci mají velmi citlivou duši.)

Na paradigmatické ose je možné identifikovat několik polyvalentních významů, které izolovaný člen může v závislosti na syntagmatické ose (lexikální kompatibilitě) vyjádřit. Jde o význam individualizační v prvním případě, kdy je chlapec bytost definovatelná a identifikovatelná všemi participanty. Ve druhém případě vyjadřuje determinant význam obecný, tedy referenční hodnotou je vše, co v mimojazykové skutečnosti lze přiřadit pojmu člověk, a ve třetím případě pak jde o abstrakci určité skupiny.

Gramática da língua Portuguesa (2003) dělí determinaci na sedm základních determinačních procesů:

1. determinační proces individualizace (operações de definitização);

2. determinační proces neurčitosti (operações com indefinidos);

3. determinační proces pluralizační (operações de pluralização);

4. determinační proces univerzálnosti (operações de quantificação universal);

5. determinační proces spojený s hromadným významem (operações sobre conjuntos encarados coletivamente[213]);

6. determinační proces negativní kvantifikace (operações de quantificação negativa);

7. determinační proces nepočitatelnosti (operações sobre não contáveis).

5.6.1. Determinační proces individualizace

Determinační proces individualizace zvané „operações de definitização“ je procesem, který implikuje určitost a individualitu významu nominální části. Ta je jednoznačně identifikovatelná emitorem i recipientem. Individualizace vyplývá například z použití vlastních jmen, osobních zájmen, ukazovacích zájmen, přivlastňovacích zájmen a určitého členu, což jsou jazykové prostředky, které sémanticky vyjadřují individualitu existence, a to v rámci všech zmíněných kontextů. Ukazovací zájmena navíc nejenže vyjadřují jednoznačnost designátu, ale také mohou časově i místně daný designát lokalizovat.[214] Člen se tak v rámci individualizace může spolupodílet na vytvoření dvou možných významů nominální části – jde o význam identifikační a atributivní. V obou případech však tvoří součást „určitých deskripcí“ „descrições definidas“, v nichž lze vycházet buď z určitého, konkrétního referentu, nazývaného „leitura referencial“, nebo z atributivního (přívlastkového) referentu „leitura atributiva“.[215]

V případě identifikačního významu („leitura referencial“) platí, že existuje konkrétní referent. Pokud jsou tyto determinační významy použity referenčně, pak je ze souboru intenzionálně definovaného vlastností „být x“ vybrán pouze jediný determinovaný prvek, který v diskurzu přestavuje konkrétního referenta: proto jednou z vlastností referenčního užití determinovaných slov je předpoklad existence daného dezignátu.[216]

V opačném případě, kdy lze popřít existenci referenta, determinant použitý v rámci tohoto determinačního procesu vyjadřuje „atributivní význam“ syntagmatu (zvaný „leitura atributiva“), jehož referentem může být také taková mimojazyková skutečnost, která teprve bude odpovídat určité vlastnosti vyjádřené většinou vedlejší větou adjektivní. Předpoklad existence referenta není tedy nutný. Atributivní význam intenzionálně definuje daný soubor a indikuje, že pokud tato kategorie nebude prázdná, pak referentem diskurzu bude jedinec, který teprve uspokojí vlastnosti vyjádřené v „určité deskripci.“ V tomto případě pak není presupozice existence možného referenta nutná.[217]

Atributivní i referenční význam může být daný kataforou. V případě referenčního významu substantiva však nelze existenci referenta popřít: „O livro que andavas a ler está em cima da mesa.“ (Kniha, kterou jsi četl, je na stole.). U atributivního významu však existenci referenta je možné zpochybnit, a to především v případě použití konjunktivního tvaru slovesa ve vedlejší větě: „A pessoa que consiga descobrir a solução deste enigma é um génio.“ (Ten, kdo dokáže najít klíč k této záhadě, je génius.)

5.6.2. Determinační proces neurčitosti

Determinační proces s neurčitými specifikátory „operações com indefinidos“ nebo „operações de extração de partes singulares não identificadas“ (determinace neurčitých singulárních částí). Princip tohoto determinačního procesu spočívá v tom, že nominální část, pokud je identifikovatelná, tak pouze mluvčím, ne však posluchačem. Typické je pro tuto determinaci použití členu neurčitého, který se spolupodílí společně s nominem na vytvoření dvou druhů významů: tzv. významu specifického („leitura específica“) a významu nespecifického (tzv. intenzionálního) („leitura não específica“ či „leitura intensional“). Neurčitý člen v rámci procesu specifické determinace naznačuje existenci reálného prvku, kterou nelze popřít, a v rámci nespecifické determinace pak může vyjádřit možnou existenci i neexistenci referenta, jak ukazují následující dvě věty: „Comprei um disco de Reggiani.“ (Koupil jsem si desku Reggianiho.); „Quero viver numa casa de sótão.“ (Chci žít v domku s podkrovím.). V prvním případě jde tedy o specifický význam nominální části, jejíž existenci nelze popřít, ve druhém případě pak její existenci je možné zpochybnit.

Druh neurčitosti – specifické či nespecifické - může ovlivnit také typ věty. Obecně platí, že singulární neurčité výrazy vyskytující se v tázací větě zjišťovací či v oznamovací větě záporné s kladným tvarem přísudku jsou použity v nespecifickém významu.[218] „A Ana conhece um cineasta?“ (Zná Anna nějakého filmaře?); „O João não tem uma casa de praia.“ (João nemá dům na pláži.).

Nespecifický význam neurčitého členu mohou také předurčovat některé slovesné způsoby, jako je například podmiňovací způsob slovesa vyjadřující možné světy (desejar, esperar, querer) a některá modální slovesa (dever, poder, ter de), jak ukazují následující příklady: „Compraria um carro mas não tenho dinheiro.“ (Koupil bych si auto, ale nemám peníze.); „Desejava/queria um carro.“ (Přál bych si auto. Chtěl bych auto.).

Na straně druhé existují taková slovesa, která předurčují specifický význam neurčitého členu. Jde především o slovesa faktová, která předpokládají pravdivost obsahu vyjádřeného v nominální části: achar bem, mal, detestar, gostar, lamentar, compreender, saber, conhecer; dále slovesa smyslového vnímání: ouvir, ver, sentir, či slovesa pozitivně implikační, jako jsou: aventurar-se, conseguir, lembrar-se: „O João conhece uma praia linda, perto de Melides.“ (João zná jednu krásnou pláž poblíž Melides.).

Dalším způsobem vyjádření je tzv. partitivní použití členu neurčitého, které předpokládá existenci určité základní skupiny, z níž vybíráme pouze jeden její prvek. Tak bychom mohli nahradit předchozí věty následujícím způsobem: O João conhece uma das praias lindas, perto de Melides. (João zná jednu z krásných pláží poblíž Melides.)

5.6.3. Determinace pluralizace

Tento typ sémantického procesu spočívá v determinaci substantiva v množném čísle dvěma způsoby, a to buď určitým způsobem pomocí určitého členu či ukazovacích zájmen: „Os teus irmãos estiveram no café.“ (Tví sourozenci byli v kavárně), nebo neurčitým způsobem pomocí neurčitého členu či neurčitých zájmen vyjadřujících neurčitý počet: „Vi muitas crianças.“ (Viděl jsem mnoho dětí.)/“Vi duas crianças.“ (Viděl jsem dvě děti.).

Substantiva v množném čísle mohou být použita buď specificky, nebo nespecificky. Zatímco ve výše zmíněných případech se jedná o specifické použití, pak v následujícím případě je evidentní použití nespecifické intenzionální, pro něž je charakteristické použití nulového determinantu: „Espero encontrar salmonetes no mercado.“[219] (Doufám, že budou mít na trhu parmice.) V portugalštině je častý výskyt neurčitých a blíže nekvantifikovaných výrazů bez členu, a to jak ve specifickém, tak v nespecifickém užití.

I v pluralizační determinaci lze použít partitivního determinantu, a to za stejných podmínek, jaké byly popsány v determinaci singulární. Je tedy nutná reálná základní sémantická početnější skupina.

a) Vi muitas das crianças b) Vi muitas crianças.

a) Vi duas das crianças. b) Vi duas crianças.

Věty a) a b) nejsou absolutně synonymní, protože zatímco věty b) zahrnují všechna individua, která patří do jednoho celku, pak věty a) poukazují pouze na část tohoto celku.

5.6.4. Determinace univerzální kvantifikace

Determinace substantiv, jejichž význam je chápán v jeho plné sémantické šíři, spočívá ve třech různých determinacích: distributivní („leitura distributiva“), nedistributivní („leitura não distributiva“) a univerzální („leitura genérica“).[220]

Distributivní kvantifikace je proces univerzální determinace významu sémantického celku, kdy je zdůrazněna možnost jeho dělitelnosti do menších částí. „Cada átomo tem uma estrutura altamente complexa.“ (Každý atom má velmi složitou strukturu.[221] Významový celek „atomy“ se dělí na jednotlivé členy množiny, z nichž každý obsahuje stejný sém: nejmenší množství chemického prvku zachovávající jeho charakteristické vlastnosti a schopné vstoupit do chemické reakce, mající kladně nabité atomové jádro a elektronový obal. Pro vyjádření distributivní je pak charakteristické použití neurčitých zájmen qualquer um de, qualquer um, todo o, atd.

Nedistributivní kvantifikace implikuje univerzální determinaci, kterou je vyjádřena nedělitelnost sémantického celku, a to bez ohledu na potencionální možnost partitivního dělení: Os músicos da orquestra convidaram um pianista.“Členové orchestru pozvali klavíristu“. Ne však každý zvlášť, nýbrž všichni společně.

Generická kvantifikace pak úzce souvisí s druhovým podstatným jménem, o němž se v daném textu zmiňují všeobecné pravdy. Pro takové použití je charakteristické použití determinantu (určitého či neurčitého členu, neurčitého zájmena cada každý a todo celý, všichni):[222] „As baleias são mamíferos.“ (Velryby jsou savci.); „Um/O pardal é uma ave.“ (Vrabec je pták); „Os ovos fazem mal ao fígado.“ (Vejce škodí játrům.); „Todas as mentiras são condenáveis.“ (Všechny lži jsou trestné.); „Cada pessoa tem as suas telhas.“ (Každý má své mouchy.).

Ke generickému užití dochází mimo jiné v příslovích, aforismech, v ustálených rčeních či v obecně známých pravdách a typické pro ně je mimo jiné použití nulového determinantu. Homem prevenido vale por dois. (Opatrnost matka moudrosti) Filho de peixe sabe nadar. (Jablko nepadá daleko od stromu.) Cão que ladra não morde. (Pes, který štěká, nekouše.).

5.6.5. Determinace kolektivních substantiv

Determinace sémantického celku hromadných substantiv poukazuje na celek jako takový, který je dále nedělitelný.[223]

K takovým podstatným jménům se řadí například hromadná substantiva rebanho (stádo), grupo (skupina), nação (národ) apod., která mohou sice mít singulární i plurální podobu, avšak předpokládají určitý druh abstrakce, protože označované skutečnosti jsou dělitelné na prvky. K této determinaci jsou řazeny také například jména vlastní hromadná (jako například Portugalci, Republikáni), jejichž význam odpovídá hromadnému podstatnému jménu. „Os Portugueses venceram a batalha de Aljubarrota.“ (Portugalci vyhráli bitvu u Aljubarroty.)[224]

I tímto druhem determinace lze vyjádřit věty s obecně charakterizujícím smyslem – „frases genéricas caracterizadoras“, kdy daný sémantický celek není determinován univerzálně ani singulárně, ale představuje prototyp určitých vlastností. V tomto případě pak je generický význam možné vyjádřit dvěma způsoby: singulárním i plurálním. „Os médicos são bons conhecedores da natureza humana.“ (Lékaři znají dobře lidskou povahu.); „O médico é um bom conhecedor da natureza humana.“ (Takový lékař zná dobře lidskou povahu.); „Os Transmontanos são pouco comunicativos.“ (Obyvatelé Trás-os-Montes jsou málo komunikativní.); „O Transmontano é pouco comunicativo.“ (Lidé v Trás-os-Montes jsou málo komunikativní.).

Rozdíl mezi těmito dvěma způsoby vyjádření odpovídá rozdílu mezi intenzionální a extenzionální interpretací: v případě použití generického vyjádření jednotným číslem, je vytvořena intenze, tedy typický prvek tohoto sémantického celku, a u všech prvků vyhovujících této intenzi se tato vlastnost předpokládá. Z vlastností typických pro tento sémantický celek se tvoří prototypický prvek, nadřazená entita.

Plurální vyjádření pak vyjadřuje vlastnosti typické pro daný sémantický celek extenzionálně, kdy se předpokládá určitá vlastnost či soubor typických vlastností všech členů sémantického celku. Na základě vlastností, které jsou typické pro daný sémantický celek, se vytvoří určitý nadřazený typ, typický prvek. Proti univerzální kvantifikaci jsou však možné i takové případy, kdy prvek náležející do daného sémantického celku dané vlastnosti postrádá. Zatímco tedy ve větě univerzální platnosti „As baleias são mamíferos.“ (Velryby jsou savci.) všechny velryby vykazují danou vlastnost, u zevšeobecňování to neplatí vždy. Zevšeobecňující věty mohou být eventuálně obohaceny o adverbium obecně, normálně, běžně (geralmente, normalmente, usualmente), což by u univerzální kvantifikace nebylo zcela logické.

5.6.6. Determinace u negativní kvantifikace

Tato determinace vyjadřuje 1. absolutně prázdnou sémantickou množinu pomocí negátorů ninguém/nada: „Ninguém tocou a porta.“ (Nikdo nezaklepal na dveře.); „Não encontrei nenhuma gralha nesse artigo.“ (Nenašel jsem ve článku žádnou chybu.), nebo 2. může vyjadřovat prázdnou množinu sémantického celku existujícího a determinovaného v textu: [225] „Nenhum dos convidados chegou atrasado.“ (Žádný z hostů nepřišel pozdě.); „Nada do que disseste me faz mudar de opinião.“ (Nic z toho, cos mi řekl, mě nepřiměje změnit názor.). Vyjádření negativní kvantifikace může být také expresivní: „Não conheço uma única pessoa que me possa responder esta pergunta.“ (Neznám jednoho jediného člověka, který by mi dokázal odpovědět na tuto otázku.).

5.6.7. Determinace nepočitatelných substantiv

Nepočitatelná substantiva se liší od substantiv počitatelných tím, že v nepřeneseném významu nemají plurální podobu a pokud vyjadřují plurální význam, pak je lze použít pouze s neurčitými kvantifikátory (muito - mnoho, pouco - trochu, demasiado - příliš, bastante - dosti): muita água (mnoho vody), pouco açúcar (málo cukru), demasiada areia (příliš písku), bastante esforço (dost snahy), muita alegria (velká radost). Do nepočitatelných substantiv řadíme také abstraktní jména.

Nepočitatelná podstatná jména vyskytující se ve funkci verbálních komplementů jsou použita bez členu, počitatelná většinou vyžadují determinant. Dokonce ve verbálním komplementu přítomnost či nepřítomnost determinantu v bezpříznakovém použití signalizuje sémantický druh podstatných jmen: Isto é pão /*livro. (Toto je chléb/kniha.); Prefiro chá /*mesa.(Mám raději čaj/stůl.); Quero café/* sapato. (Chci kávu/ botu.); Aqui há açúcar/* flor. (Zde je cukr/květina.)

Některá nepočitatelná podstatná jména se mohou stát počitatelnými, pokud jsou použita s určitým kvantifikátorem, například torrão ou pacote de açúcar (homole nebo sáček cukru), grão de café/areia (zrnko kávy/písku); bago de arroz (zrno rýže).

Determinace látkových podstatných jmen je trojího druhu: determinace generická, kvalitativní a kvantitativní:[226]

Determinace generická vyjadřuje obecnou platnost, univerzální pravdu, stejně jako v případě univerzální determinace či determinace kolektiv: „O oxigénio é indispensável a todas as formas de vida existentes na Terra.“ (Kyslík je nezbytný pro všechny formy života existující na Zemi.); „O minério de ferro é um mineral.“ (Železná ruda je minerál.).

Determinace kvantifikační spočívá v možnosti dělit denotát látkového podstatného jména na menší části: „Bebi um copo de vinho ao jantar.“ (Vypil jsem jednu sklenici vína k večeři.) S touto determinací také úzce souvisí partitivní užití, které je typické pro vyjádření denotátu určitého množství látkového podstatného jména: Já bebeste do Porto? (Už ses napil portského?) Já comeste do pão? (Už sis dal kousek chleba?).

Determinace kvalitativní je proces opačný ke kvantifikačnímu procesu, kdy se z  počitatelného stává nepočitatelné podstatné jméno označující skutečnost nepřesného množství: „Comi bolo ao jantar.“ (Jedl jsem k večeři koláč.)

5.7.Zvláštnosti v používání členu

5.7.1. Morfologická a sémantická relevance členu

U bigenerických uniformních substantiv, která mohou mít jak ženský tak mužský rod, přičemž však nemění svůj tvar, je nutné v případě rodu nepřirozeného respektovat sémantické vymezení každého rodu. Člen je v případě těchto substantiv významově relevantní s tím, že v jazykovém kontextu často jako jediný může identifikovat správný význam. Často se také stává, že je relevantní při určení čísla substantiva.[227]

Jedním z příkladů je podstatné jméno o guia/a guia (regresivně odvozeno od slovesa guiar), které v ženském rodě znamená průvodní list, průvodní doklad, potvrzení, vedení, technicky pak vodicí lišta, vodicí plocha, motouz, zatímco v mužském rodě znamená návod, směrnice, vodítko, plán (města), průvodce (turistický), ukazatel cesty, vůdce výpravy, zvíře, co stojí v čele stáda.

Další substantivum o lente/a lente je používáno v ženském rodě ve významu lupa, kontaktní čočka (as lentes de contato[228]), zatímco v mužském rodě má význam univerzitního profesora.

Substantivum o capital/a capital v ženském rodě znamená hlavní město státu či regionu nebo velké písmeno, v mužském rodě má pak ve spojení s modifikátory následující významy: capital social „kapitál, společenské jmění“, pena capital „trest smrti, hodnoty, peníze“.

U podstatných jmen je člen morfologicky relevantní, a to v případě substantiv paroxytonních zakončených na -s nebo -x, které mají stejný tvar pro jednotné i množné čísla: o/os atlas, o/os alferes, o/os ourives, o/os pires , o/os lápis, a/as cútis , o/os oásis, o/os fénix, o/os ônix, o/os tórax.: o/os atlas, o/os lápis.

5.7.2Substantivizace

Přítomnost členu s nesubstantivními slovními druhy způsobuje zařazení tohoto slovního druhu do lexikálně-gramatické třídy substantiv, tj. přijímá i morfologické kategorie substantivu vlastní i jeho syntaktické valence (schopnost řídit adjektivní přívlastek), např. o preto, o velho. Tato substantivizace může být morfologická, tedy úplná, a to v případě takových adjektiv, infinitivů a participií, které jsou uvedeny ve slovnících jako substantiva a jejich (morfologická) substantivizace je vlastně historická. Vyznačují se tím, že vedle singuláru zpravidla připouštějí i plurál: dever „muset“ → o dever „povinnost“/os deveres, poder→ o poder „moc“/os poderes, morto „mrtvý“ → o morto „mrtvé tělo“/os mortos, jantar „večeřet“ → o jantar „večeře“/os jantares.

Druhým typem „substantivizace je syntaktická substantivizace, která je příležitostné (okazionální) povahy. Takto mohou být substantivizovány slovní druhy, klauzule (tj. slovesné kondenzory nebo vedlejší věty) anebo i celá souvětí. Substantivizované konstrukce mívají ustáleně člen určitý ve tvaru bezpříznakového maskulina a bez-příznakového singuláru“.[229]“Agradeço-lhe o ter-me convidado para os Dias de Cultura.“ (Děkuji vám za pozvání na Dny kultury).

Často nalezneme v této substantivizované formě spojky: porque (proč) →  o porquê (příčina); neurčitá zájmena: onde (kde) → o onde (místo), como (jak) → o como (způsob); quando (kdy) → o quando (čas); částice sim (ano) → o sim (souhlas), não (ne) → o não (nesouhlas); předložky: pro (pro) → os prós (pozitivní stránka), contra (proti) → os contra (negativní stránka); příslovce bem (dobře) → o bem (dobro); citoslovce: oxalá (kéž by) → o oxalá (přání), atd.

Občas se objevuje člen i s časovaným slovesem, a to zejména ve familiárním prostředí, kde tato konstrukce konotuje protest a nesouhlas: „Vem cá!“ (K noze!); „É o vens!“ (A nepůjdu!); „Amanhã vamos à discoteca, pai.“ (Zítra půjdeme na diskotéku, tati.) - „É o vão.“ (To teda nepůjdete!).

5.7.3. Použití členu s posesivy

V evropské portugalštině je použití členu s přivlastňovacími zájmeny spíše fakultativním jevem, který je navíc ovlivněn také diatopickými rozdíly. V objektivně a vědecky zaměřených textech se velice často objevují posesiva bez členu. Velmi častá je jeho nepřítomnost v takových spojeních jako: em seu louvor „ na jeho/vaši pochvalu“, em seu entender „podle jeho/vašeho vnímání, potřeby“, em seu juízo „podle jeho/vašeho názoru“, em seu tempo „v té/jeho/vaší době“, em seu poder „ve své/vaší moci“, em seu nome „svým jménem“, atd. Častější je jeho přítomnost v portugalštině evropské, méně častá pak v portugalštině brazilské: meu amor/o meu amor é só teu, a minha casa/minha casa „můj dům“, meu cão/ o meu cão „můj pes“, seu carro/o seu carro „vaše/jeho auto“.

V predikativní funkci může přítomnost či nepřítomnost členu ovlivnit význam věty. Rozdíl spočívá především v emfázi: Esta caneta é minha.“Toto pero je moje“/ Esta caneta é a minha „Toto je to moje pero. Toto pero je to moje“.

V takových ustálených spojení jako je: Nosso pai. Nosso Senhor, Nossa Senhora se člen nepoužívá. Před substantivem ve vokativní funkci, tedy v pátém pádu, se také členu nepoužívá: Como está, minha senhora?

5.7.4. Použití členu s antroponymy

Antroponymum, tj. (vlastní) osobní jméno, je základním prostředkem individualizace nějaké konkrétní osoby. V českém jazyce podobně jako i v mnoha jazycích dalších patří antroponyma do kategorie podstatných jmen. V portugalštině se u nich uplatňuje gramatická kategorie rodu, která je obvykle v případě křestních jmen vyjádřena explicitně členem. Zřídkakdy se však také uplatňuje gramatická kategorie čísla. K tomu dochází jen v případě, že si přejeme zmínit, že je například ve třídě pět Jan a dva Tomášové (cinco Joanas e dois Tomases). Použití členu s antroponymy se odvíjí od tří faktorů. Prvním faktorem je typ antroponyma (křestní jméno, příjmení, apod.) druhým faktorem je faktor diafazický a s ním spojený jazykový registr/styl, v němž je antroponymum používáno a třetím faktorem je faktor diatopický, konkrétně pak geografické vymezení podle kontinentálních variant portugalštiny.[230]

Osobní křestní jména jsou v portugalštině evropské používána většinou se členem. Použití členu je však fakultativní a jeho přítomnost či nepřítomnost signalizuje neformální či formální charakter výpovědi. Rozdíl mezi následujícími příklady: „A Maria é professora.“ (Marie je učitelka) x „Maria estuda aplicadamente os trabalhos.” (Marie připravuje pilně úkoly); spočívá v postoji mluvčího k osobě, která je předmětem výpovědi. V prvním případě použití členu implikuje familiární stupeň výpovědi, zatímco v druhém případě absence členu signalizuje formální charakter výpovědi, který může být typický pro akademické nebo pracovní prostředí, kdy se o dané osobě preferuje z pragmatických důvodů hovořit s určitou diskrétností či s odstupem. Toto stylistické vymezení neplatí zcela pro brazilskou portugalštinu, kde souvisí výskyt členu s antroponymy se vztahem mluvčího ke třetí osobě nebo také s konkrétní zeměpisnou oblastí.

Dalším faktorem, který hraje důležitou roli při výběru členu u křestních jmen je faktor stylistický, spočívající v rozdílu použití členu v textu psaném a v textu mluveném, potažmo v textu oficiálním (formálním) a neformálním. V portugalštině evropské se používá členu s křestním jménem v neformálním psaném (ale také mluveném) jazyce či v beleterii. Ve formálních žurnalistických textech, jako jsou například reportáže nebo v metaliterárních textech, jako jsou například recenze, je obligatorní použití nulového členu.

Křestní jména bez příjmení v současném evropském portugalském jazyce psaném i mluveném jsou používaná s určitým členem. Jde o běžný a zautomatizovaný úzus, kterým někteří lingvisté přisuzují (podle našeho názoru nesprávně) emotivně-pragmatickou složku. Emotivně-expresivní složka (negativně-formální) je spíše patrná právě v použití členu nulového. Pragmaticko-stylistická složka se může měnit podle typu registrů. Použití nulového členu s antroponymy ve familiárním registru může implikovat určitý odstup či antipatii mluvčího k dané osobě. Na druhé straně však je použití členu s křestními jmény v publicistických textech považováno za nesprávné.

Jiným druhem antroponym jsou křestní jména a příjmení. V portugalštině evropské se ve formálním jazyce členu nepoužívá, ale v neformálním, familiárním textu se člen vyskytuje velmi hojně. Takové použití je však považováno za odchylku od normy a někdy dokonce za nespisovné. „João Vasco é o nosso novo colega“ (João Vasco je náš nový kolega) (formálně). x „O João Vasco hoje não vai à palestra.“ (João Vasco dnes nejde na přednášku.) a to i v případě známých osobností: „Cavaco Silva fez um discurso cauteloso no dia 25 de Abril.“ (Cavaco Silva pronesl slavnostní projev 25.dubna.). X „O Cavaco Silva visitou Praga.“ (Cavaco navštívil Prahu), lidově pak „O Cavaquinho visitou Praga.“

Shrnutí použití členu s antroponymy:

věta

registr

O Marko estuda agricultura e a Iva prepara-se para concluir gestão.

neformální styl psaný i mluvený

Marko estuda agricultura e Iva prepara-se para concluir gestão.

formální text psaný i mluvený,

O Pedro Caldeira já não trabalha no Público.

výhradně v mluveném či psaném neformálním jazyce, odchylka od normy

Pedro Caldeira Rodrigues publicou a sua tese de mestrado sobre o Teatro Revista.

formální text psaný i mluvený

Cavaco Silva visitou Praga.

formální text psaný i mluvený

O Cavaco Silva esteve em Praga.

výhradně v  mluveném či psaném neformálním jazyce, odchylka od normy

5.7.5. Použití členu s toponymy

Použití členu, jak jsme již viděli v řadě případů, je konvenčně i stylisticky podmíněno. Jako každá gramatikalizovaná kategorie, která je víceméně ustálenou součástí některého denominačního slovního druhu, se i člen v některých konstrukcích formalizuje. Tato funkce členu se nazývá formální funkcí členu [231] , kterou také portugalská lingvistika nazývá funkcí expletivní. Například u některých zeměpisných vlastních jmen se ustáleně používá určitého členu, jehož jedinou funkcí je zdůraznit jádro elidovaného apelativa a tím k němu i poukazovat: tak je tomu u názvů řek, hor a pohoří, ostrovů a souostroví: jejich jména se pak mohou přenášet i na lidi, restaurace, kina, divadla, nakladatelství, apod.[232]

Určitého členu se obvykle používá s názvy zemí, oblastí, kontinentů, hor, sopek, konstelací, řek, jezer, oceánů, moří, ostrovů a souostroví.: O Brasil, os Estados Unidos, os Alpes, o Nilo, o Atlântico, os Açores, a Madeira, o Mediterrâneo, apod.[233]

Zeměpisné názvy, jako jsou Portugalsko a portugalské bývalé kolonie, se používají bez členu: Portugal, Angola, Moçambique, Cabo Verde, São Tomé e Príncipe, Macau, Timor. Výjimkou je však: O Brasil, a Guiné Bissau.

Některé zeměpisné názvy se používají v mužském rodě jednotného čísla, přestože tomu neodpovídá jeho výrazová struktura. Tak například Canadá , Alaska, Kenia nebo Marrocos jsou mužského rodu a používají se se členem „o“.

Člen se nepoužívá u těchto toponym: Cuba, Israel, Andorra, Creta.

Velmi kolísavé je používání členu u zemí Espanha, França, Inglaterra, Itália a Chipre. U kontinentu África je také úzus členu kolísavý. V portugalštině evropské je použití členu s těmito zeměpisnými názvy vnímáno spíše jako lidové a nespisovné a vyskytuje se především v mluvené řeči. V psaném jazyce formálnějším se však používají častěji bez členu. To platí také pro kontinent África. Avšak v portugalštině brazilské je používání členu určitého s těmito zeměmi a kontinentem převažující ve všech registrech.

Co se týče názvů měst, ta jsou používána bez členu vyjma některých případů (ne však zdaleka všech), kdy byl název města odvozen od obecného podstatného jména: O Porto, a Lagoa[234], o Rio de Janeiro.

Doprovází-li toponyma jiný denominátor, pak se používá se členem. Tak například toponymum Lisboa, které se používá bez členu, se ve spojení s „dos anos 70“ použije se členem. Lisboa x a Lisboa dos anos setenta „Lisabon sedmdesátých let“; Portugal x o Portugal das descobertas marítimas „Portugalsko zámořských objevů“, apod.

5.7.6. Použití členu s názvy dnů v týdnu

V portugalštině evropské jsou názvy dnů v týdnu liturgického původu. Liturgické tvary nahradily názvy pohanské. Názvy dnů v týdnu: segunda-feira, terça-feira, quarta-feira, quinta-feira, sexta-feira, sábado, domingo označují tedy zahájení týdne od tzv. druhého trhu, který následoval po Dni páně (domingo), tedy nevýznamnějšího dne v týdnu. Po něm následoval druhý, třetí, čtvrtý, pátý a šestý den. Komponent feira pak označoval trhy, které se každodenně konaly. Existují však různé polemiky, názory a dohady o tom, že jde o doslovně přeložené židovské nebo arabské názvy dnů. Velmi často se však v běžném jazyce neformálního charakteru vyskytují názvy dnů v týdnu bez druhého komponentu: segunda, terça, quarta, quinta, sexta ve významu dnů v týdnu.[235]

Výskyt členu v konstrukcích s názvy dnů v týdnu se odvíjí od typu předložky. S předložkami em nebo a se členu používá až na výjimky obligatorně. U ostatních předložek se členu používá pouze v případě, že je název dne v týdnu doplněn atributem.

Výskyt členu s názvem dne v týdnu s předložkou „em“ je naprosto běžný ve všech konstrukcích: na segunda-feira, na terça-feira, na quarta-feira, na quinta-feira, na sexta-feira, no sábado a no domingo. V těchto konstrukcích se poukazuje na singularitu děje (děj či proces se odehrál v jeden den). Zřídkakdy se může název dne použít s předložkou em bez členu, jako například s názvy dnů v liturgickém týdnu v psaném textu, kde je výskyt členu kolísavý: (em quarta-feira de cinzas „v popeleční středu“). Tou druhou konstrukcí je pak název dne v týdnu ve funkci objektivu: „Falámos em quinta-feira e no que ocorreu.“

Výskyt členu s názvem dne v týdnu s předožkou „a“ je pravidelný. Tato konstrukce poukazuje na pluralitu děje. V tomto případě může být název dne v týdnu použit jak v jednotném tak v množném čísle: à segunda-feira, à terça-feira, à quarta-feira, à quinta-feira, à sexta-feira, ao sábado a ao domingo nebo às segundas-feiras, às terças-feiras, às quartas-feiras, às quintas-feiras, às sextas-feiras, aos sábados, aos domingos.

Jiné předložky, jak jsou například de, para, por, entre, sem, desde, até se používají s názvy dnů v týdnu bez členu, pokud nemají atribut: desde segunda-feira até sexta-feira – od pondělka do pátku. Pokud se vyskytují s atributem, pak se používají se členem: para a próxima terça-feira, da sexta-feira passada, apod. V případě, že použijeme předložku de v genitivním pádu, pak je nutno vycházet z toho, zda vyjadřuje singularitu či pluralitu děje: a reunião de segunda-feira (pondělní schůze, která se uskutečnila jednou); a reunião das segundas-feiras (pondělní schůze – pravidelné).

Dny, na něž připadá státní nebo jiný svátek či svátky, se používají se členem: O Carnaval karneval, O Ano-Bom (Sylvestr), A passagem do ano (Sylvestr), o Natal (Vánoce), a Páscoa (Velikonoce), O Ano Novo (Nový rok), o Dia das Mães (Svátek matek), o Dia das Piadas (Apríl), apod.

5.7.7. Použití členu s názvy měsíců

Názvy měsíců se používají bez členu a to v předložkových spojeních. Pouze v případě, že jsou použity s atributem, se použije členu: janeiro, fevereiro, março, abril, maio, junho, julho, agosto, setembro, outubro, novembro, dezembro[236] mohou být použity ve spojení s: o mês de janeiro, o mês de fevereiro, o mês de março, o mês de abril, o mês de maio, o mês de junho, o mês de julho, o mês de agosto, o mês de setembro, o mês de outubro, o mês de novembro, o mês de dezembro.V příslovečném určení času je pak použita konstrukce no mês de: janeiro, fevereiro, março, abril, maio, junho, julho, agosto, setembro, outubro, novembro, dezembro.

V případě použití atributu však je členu použito: Era um setembro puro. Členu se nepoužívá s názvy planet a hvězd. Mercúrio, Vénus, Terra, Marte, Júpiter, Saturno, Vega.

5.7.8. Použití členu s hodinami

V případě určování času v celých hodinách se členu nepoužívá. São três da tarde. É meio-dia. É meia-noite. Pokud však použijeme s časovým určením předložku, pak členu použijeme: „Às nove da tarde vamos ao clube.“; „Jantamos às quatro.“; „Ao meio-dia vem o pai.“; „São três para as cinco“. Zajímavé je použití členu v atributu da manhã, da tarde a da noite, které se přimykají k časovému určení hodiny. V příslovečných určeních času se totiž běžně používá: de manhã „ráno“, à tarde „odpoledne“, à noite “večer“, v relačních modifikátorech či v příslovečných určeních času bez indikace hodiny se pak používá de manhã „ranní“, de tarde „odpolední“, de noite „večerní“.

5.7.9. Použití členu s podstatným jménem casa

Podstatné jméno casa se se členem nepoužívá v předložkovém spojení, pokud poukazuje na význam domova, nikoli na význam domu / budovy: em minha casa, para minha casa, em casa da minha mãe. Fakultativně je možno použít v mluveném neformálním jazyce také členu na minha casa, para a minha casa, na casa da minha mãe. [237]

5. 7. 10. Použití členu s neurčitým zájmeny ambos, todo, outro:

Ambos se používá se členem a má význam obojí, oboje: ambos os sexos „obě dvě pohlaví“, ambas as mãos „obě dvě ruce“.

Konstrukce todo o/toda a znamená celý, celá: toda a casa „celý dům“; todo o livro „celá kniha“; toda a praia „ celá pláž“. Okazionálně lze použít také členu neurčitého: toda uma geração „celá jedna generace“.

Konstrukce todos +os / todas + as, která předchází podstatnému jménu, má v množném čísle význam všichni, všechny: todos os homens „všichni muži“; todas as famílias „všechny rodiny“, todos os livros „všechny knihy“.

Zájmeno todo, toda může být použito expresivně za přídavným jménem: O bebé está todo sujo. „Dítě je celé špinavé“; Estou toda cansada. „Jsem celá unavená“. Estamos todos sujos. „Jsme celí špinaví“.

5. 7. 11. Elipse členu

K elipsi členu dochází také v níže popsaných případech:

• Členu se nepoužívá v názvech obchodů (Papelaria.“Papírnictví“).

• V lematizaci (ve slovnících) jsou bez členu uvedeny nominativní reprezentativní tvary podstatných jmen.

• Použití členu je nekompatibilní v konstrukci s ukazovacím zájmenem nebo s číslov-kou: este livro „tato kniha“, dois quartos „dva pokoje“.

• Členu se nepoužívá v případě kvalitativní determinace.

• Nepoužívá se ani v přísudku jmenném se sponou, který označuje zaměstnání, národnost, a jiné zařazení do určité sémantické kategorie: Ele é médico. „On je lékař“. O Jõao é estudante. „Jan je student.“

• Člen se vynechává velice často v novinových titulcích, a to i tam, kde je za jiných okolností obligatorní: EUA tentaram impedir saída de artigo sobre bioterrorismo. Canadá aprovou casamentos entre pessoas do mesmo sexo. Marrocos leva a tribunal a porta-voz do mais poderoso movimento islamista. V beletrických a analytických novinových žánrech je však použití členu v  titulích naprosto běžné.

5.7.12. Diaforická funkce členu

Tvary určitého členu mohou v portugalštině plnit také funkci, kterou je možno nazvat jako funkci diaforického (odkazovacího) zájmena[238]. „V tom případě se stává substitutem substantivního antecedentu, s nímž kongruuje v rodě a v čísle.“[239] „Os meus sapatos foram baratos. Os dela foram mais caros.“ (Mé boty byly levné. Ty její byly dražší.). V této funkci může člen také odkazovat na adjektivní antecedent: „A Ana é inteligente, não é? É-o.“ (Ana je inteligentní, že ano. Ano, to je.) „Mas os sapatos são caros, não são? Não, não o são.“(Ty boty jsou ale drahé. Ne, to tedy nejsou.).

Člen v mužském rodě může také „signalizovat ve spojení s adjektivy okazionální substantivizaci adjektiv se všeobecným významem“.[240] Z hlediska pojmového se takovým spojením označuje/vytváří logická třída zahrnující všechny substance vlastnící pojmenovaný příznak. Na rozdíl od abstraktních deadjektivních substantiv (a bondade, o hispanismo) tato okazionálně substantivizovaná adjektiva neobsahují kategorii rodu ani čísla a nepřipouštějí rozvití přívlastkem.241 Okazionální zevšeobecňující substantivizace je však v portugalštině hojná, lze ji aplikovat na kterékoli kvalifikační nebo relační adjektivum: o interessante „to, co je zajímavé“, o positivo „to, co je pozitivní“, apod.

191 B. Zavadil., P Čermák (2010:392).

192 A. Erhart (2001:97).

193 Tamtéž.

194 B. Zavadil., P Čermák (2010:392).

195 Tamtéž.

196 B. Zavadil., P Čermák (2010:392).

197 Tamtéž.

198 B. Zavadil, P. Čermák ( 2010:393).

199 Tamtéž.

200 C. Cunha, L.Cintra (1999:210).

201 C. Cunha, L. Cintra (1999:211).

202 Tamtéž.

203 Tamtéž.

204 C. Cunha, L. Cintra (1999:211).

205 Zatím však se použití těchto tvarů vymyká vesměs jazyku literárnímu a často také jazyku žurnalistickému a mluvenému, kdy jsou oddělené tvary de um, de uma velmi časté, což dokazuje hojnost příkladů, se kterou se lze setkat v těchto typech textu: as armas de uma luxuosa arte „zbraně luxusního umění, as notas de um lamento distante. „noty dalekého naříkání“;Fala-se de uma história. „Hovoří se zde o historii….

206 B. Zavadil, P. Čermák (2010:395).

207 Tamtéž.

208 Tamtéž.

209 CD-Português Falado: A juventude ontem e hoje.

210 E. Coseriu (1973:282-323).

211 Tamtéž.

212 M. H. M. Neves (2003:391).

213 Dle starého pravopisu: colectivamente.

214 M. H. M. Mateus, et.al. (2003:224).

215 Tamtéž.

216 Tamtéž.

217 Tamtéž.

218 M. H. M. Mateus et.al. (2003:227).

219 M. H. M. Mateus et.al. (2003:240).

220 Tamtéž.

221 Tamtéž.

222 Tamtéž.

223 M. H. M. Mateus et.al. (2003:235).

224 Tamtéž.

225 M. H. M. Mateus et.al. (2003:235-237).

226 M. H. M. Mateus et.al. (2003:235-237).

227 I. Svobodová.(2011).

228 Podle starého pravopisu: contacto.

229 B. Zavadil, P. Čermák (2010: 172).

230 I.Svobodová ( 2011).

231 B. Zavadil, P.Čermák (2010:396).

232 Tamtéž.

233 I. Svobodová (2011).

234 Jde o město na ostrově São Miguel náležející azorskému souostroví. V Algarve se toto toponymum používá bez členu.

235 I. Svobodová (2012).

236 Názvy měsíců se podle předchozího pravopisu psaly v evropské portugalštině velkými písmeny. Podle současného pravopisu však se píší písmeny malými.

237 I. Svobodová (2010),(2011).

238 B. Zavadil, P. Čermák (2010:396).

239 Tamtéž.

240 B. Zavadil, P. Čermák (2010:397).

241 Tamtéž

6.PŘÍDAVNÁ JMÉNA-ADJEKTIVA

6. 1.Obecná charakteristika

Adjektiva patří k základním slovním druhům. Jejich funkcí je pojmenovávat staticky pojaté příznaky substancí, syntakticky rozvíjet a sémanticky určovat/determinovat (tj. pojmově upřesňovat) substantivum a zpravidla obsahuje exponenty shody v rodě a čísle se substantivem.[242]

Evropské jazyky se mohou podle postavení adjektiv dělit do tří skupin. V první skupině, kterou tvoří jazyky germánské (němčina, angličtina, švédština, norština, dánština, holandština) se kladou přídavná jména před podstatná jména. Druhá skupina je zastoupena jazyky slovanskými (čeština, srbština, chorvatština, ruština, bulharština, polština a ukrajinština), kde také stojí adjektivum před podstatným jménem, ale může státi i za ním z důvodů stylistických či syntaktických.[243] V některých slovanských jazycích se dokonce liší krátké formy od dlouhých, které jsou jasně odlišené i funkcí: „Krátké tvary ve funkci predikátu označují momentální aktuální platnost, zatímco dlouhé tvary fungující v atributu i v predikátu (jsou tedy základní), označují pro adjektiva typickou vlastnost trvalou. Podobný syntaktický rozdíl v distribuci adjektiv lze najít i u slovinské distinkce mezi adjektivy, respektive jejich tvary určitými (v roli subjektu) a neurčitými (ve funkci predikátu).“[244] Poslední skupinou jsou pak jazyky románské (portugalština, francouzština, španělština, italština, rumunština, katalánština a galicijština). V nich se klade substantivum obvykle za podstatné jméno, ale může se klást i před něj, přičemž se obvykle mění pragmatický, někdy i jeho nocionální význam[245].

V jiných jazycích (jako například v čínštině či korejštině) syntakticky splývají adjektiva vyskytující se v predikátu se slovesy[246].

V řadě jazyků však slovní druh adjektiva nemusí téměř existovat, a takové jazyky (thajština, austronéské jazyky) pak typické „adjektivní“ pojmy vyjadřují v rámci kategorie slovesa. Pokud se vyskytne aspoň malá skupinka adjektiv, je přednostně vyhrazena pro pojmy typu dimenze, barvy, stáří a hodnocení. Většina adjektivních pojmů se pak vyjadřuje v rámci kategorie substantiva nebo verba, například v arabštině, kečua, bantuských jazycích apod. Řidčeji v takových jazycích, jako je ukrajinština a čeština, existují i adjektiva posesivní, označující vztah k individuální osobě. Relační adjektiva označují více méně prostý vztah k základovému substantivu (jsou to desubstantiva) a v řadě jazyků chybějí: strojní, stříbrný, solný, bratrův).[247]

Jak již bylo řečeno, adjektiva jsou názvy především vlastností substancí, popřípadě i vztahů a ve větě vyjadřují především atribut substantiva. Vlastnosti, které může adjektivum vyjádřit, mohou být statické a dynamické.

„Statickými příznaky se rozumí vlastnosti (kvality a vztahy), jimiž se substance projevují jakožto prvky skutečnosti. Příznaky jsou jejich nedílnou součástí – oddělit je můžeme pouze abstraktní činností v myšlení. Při jazykové stylizaci reality nejsou statické příznaky (na rozdíl od příznaků dynamických) zařazovány časově a modálně. I když v rámci pojmenovací činnosti mohou některou z těchto kategorií postihovat (dnešní, včerejší, týdenní, roční pojmenovávají časové vztahy248: možný, nutný, žádoucí[249] atd. pojmenovávají vztahy modální), není jejich morfologické vyjádření závaznou součástí adjektiva. Příslušné kategorie jsou tu jen pojmenovány lexikálně, nikoli postiženy gramaticky“.[250]

Adjektivum je syntakticky závislé na substantivu. Vytváří s ním syntaktickou dvojici, v níž je „řídícím členem substantivum a členem závislým přívlastkové adjektivum“[251]: uma menina portuguesa „portugalské děvče“.

Funkci adjektiva může plnit také jiný slovní druh. B. Zavadil hovoří tak o kvaziadjektivech a můžeme je najít v takových konstrukcích jako: um livro assim, algum livro, esta menina, apod.[252]

Na rozdíl od substantiv nemá adjektivum vlastní význam rodu a čísla[253]. Disponuje ale „formálními prostředky, tedy výrazovými exponenty, jimiž kongruenčně odráží rod a číslo řídícího substantiva. Adjektiva, která mají oba rody, jsou adjektiva dvojvýchodná (adjetivos dicatalécticos, nebo adjetivos bigenéricos). Adjektiva, která nemají exponenty pro vyjádření obou rodů, se nazývají adjektiva jednovýchodná (adjetivos unigenéricos nebo monocatelécticos). Jak jednovýchodná, tak dvojvýchodná adjektiva vyjadřují kongruenci v čísle.“[254]

Existují také adjektiva amorfní, která prostředky pro vyjádření v čísle nemají. Jsou to například helénismy: isósceles“ rovnoramenný“, tiroides „štítný“.[255]

6.2.Morfematická struktura portugalských adjektiv

Portugalská adjektiva vykazují několik různých typů morfematických struktur, které jsou více či méně shodné s morfematickým systémem španělských adjektiv. [256]

Tetramorfní (čtyřčlennou) strukturu mají adjektiva dvojvýchodná, která mají dva tvary pro ženský rod (singulár a plurál) a dva tvary pro rod mužský (rovněž singulár a plurál). K těmto adjektivům patří adjektiva zakončená v mužském rodě na –o, -e,-u, -ão a na souhlásku: bom, boa, bons, boas// trabalhador, trabalhadora, trabalhadores, trabalhadoras// grandote, grandota, grandotes, grandotas// cru, crua, crus, cruas// nu, nua, nus, nuas// europeu, europeia, europeus, europeias// catalão, catalã,catalães,catalãs.

Dimorfní adjektiva (dvoučlenná) jsou adjektiva jednovýchodná. Patří k nim následující adjektiva:

• adjektiva zakončená na -a: hipócrita „hipokratický“, homicida „vražedný“,indígena „ domorodý, Indiánský, asteca „aztécký“, celta „keltský“, israelita „izraelský“, maia „mayský“, persa „perský“, agrícola „zemědělský“, silvícola „lesní“, vinícola „vinařský“;

• adjektiva zakončená na –e: árabe „arabský“, breve „krátký“, cafre „kafrový“ ( zastaralý název pro jihoafrické bantuské černochy – Zambie), doce „sladký“, humilde „pokorný, skromný“, terrestre „zemní, zemský“, torpe „hanebný, hnusný, nestydatý, nečestný,“ triste „smutný“;

• adjektiva zakončená na -ense, -ante, -inte, -ente: cearense (Cearský – pocházející z braz. státu Ceará), constante „konstantní“,crescente „rostoucí“, pedinte „prosebný“;

• adjektiva zakončená na -l: cordial „srdečný“, infiel „nevěrný“, amável „příjemný, laskavý“, pueril „dětský“, ágil „hbitý, mrštný“, reinol „královský“, azul „modrý“, fácil „snadný“, difícil „obtížný“;

• adjektiva zakončená na –ar, -or: zde patří zejména komparativní adjektiva: maior „větší“, menor „menší“, melhor „lepší“, pior „horší“, superior „vyšší“, inferior „nižší“, „posterior „následný“, ulterior „poslední“, exemplar „příkladný“, par „sudý“, ímpar „lichý“, multicor „mnohobarevný“, incolor “bezbarvý“, sansabor “bez chuti“, gerador „produkující co“, motor „pohánějící“;

• adjektiva paroxytonní, která končí na -m: virgem „panenský, neporušený, původní“,ruim „mizerný“, comum „obecný, společný“, jovem „mladý“;

• některá adjektiva zakončená na -u: hindu,zulu (Zululândia) – jedno z dominantních etnik žijících v JAR (křesťané, zemědělci);

• některá adjektiva zakončena na -ês: cortês „zdvořilý“, descortês „nezdvořilý“, montês „horský“, pedrês „mourovatý“,

• některá adjektiva zakončena na -z feliz “šťastný“, atroz „strašný“.

Amorfní jsou pak některá adjektiva paroxytonní[257], která končí na -s: reles „mizerný, špatný, bezcenný“, simples „jednoduchý“. Amorfní strukturu mají také základní číslovky adjektivní povahy (s výjimkou čísel 1-3 a stovek od 200-900): cinco livros, sete páginas, trinta euros, mil habitantes, tázací zájmena que, vymezovací zájmeno cada, apod[258].

6.3.Množné číslo adjektiv

Adjektiva přijímají stejné exponenty množného čísla jako substantiva, a ty se odvíjí od hláskové struktury nominální koncovky:

Adjektiva zakončená na samohlásku přijímají exponent -s.: bonito „hezký“→ bonitos „hezcí“, forte „silný“ → fortes „silní“, hebreu „hebrejský“ → hebreus „hebrejští“.

Adjektiva zakončená na -em, -im, -om, -um, přijímají exponent plurálu: -ens, -ins, -ons, -uns: virgem „panenský“ → virgens „panenští“, ruim „špatný“ → ruins „špatní“, bom „dobrý“→ bons „dobří“, comum „společný“ → comuns „společní“.

Adjektiva zakončená na -ão přijímají exponent -ãos nebo -ães. cristão „křestˇanský“→ cristãos „křesťanští“, alemão „německý“ → alemães „němečtí“.

Adjektiva zakončená na -al, -el, -ol, -ul přijímají koncovku -ais, -éis, -óis, -uis: sexual „sexuální, pohlavní“→ sexuais „sexuální, pohlavní“, cruel „krutý“→ cruéis „krutí“, azul „modrý“ → azuis „modří“.

Adjektiva zakončená na přízvučné -il přijímají exponent plurálu -is: civil „občanský“→ civis „občanští“, senil „senilní“→ senis „senilní pl.

Adjektiva zakončená na nepřízvučné -il přijímají exponent plurálu -eis: dócil „učenlivý“ → dóceis, fútil „zbytečný“ → fúteis.

Adjektiva zakončená na jinou souhlásku přijímají exponent plurálu -es: particular“zvláštní“ → particulares „zvláštní“, feliz „šťastný“ → felizes „šťastní“, português „portugalský“ → portugueses „portugalští“.

Paroxytonní adjektiva zakončená na -s jsou amorfní.

„Přídavná jména, která mění přízvučné [o] v mužském rodě na [ c ] v ženském rodě, činí tak v obou rodech množného čísla. Přídavná jména s [o] v mužském i ženském rodě jednotného čísla mají toto [o] i v množném čísle.“[259]

6.4.Přídavná jména složená

Přídavná jména složená ze dvou přídavných jmen se píší spojovací čárkou a to i podle nového pravopisu: um dicionário português-checo, um dicionário checo-português, um cardigan castanho-escuro.

Exponent ženského rodu a množného čísla přijímá většinou pouze druhá část složených přídavných jmen, zatímco první zůstává beze změny: consultórios médico-cirúrgicos, institutos afro-asiáticos, letras anglo-germânicas.

Výjimkou je tetramorfní kompozitum surdo-mudo „hluchoněmý“ a adjektiva vyjadřující druhy barev. Přídavné jméno surdo-mudo má v ženském rodě tvar surda-muda a v množném čísle surdos-mudos/surdas-mudas.

Kompozita označující barvu zůstávají neměnná v případě, že jsou složena ze substantivního komponentu: uniformes verde-oliva „olivově zelené uniformy“, saias azul-ferrete „tyrkysově modré sukně“, blusas vermelho-sanque „sytě červené halenky“, canários amarelo-ouro „křiklavě žlutí kanárci“. Beze změny zůstávají také přídavná jména cor-de-rosa, furta-cor „měnivá/proměnlivá barva“. Barvy cor de laranja „oranžová“ a cor de vinho „vínově červená“ [260], které se podle starého pravopisu spojovaly spojovací čárou, jsou podle nového pravopisu psány odděleně.

6.5.Adjektiva označující národnost a zeměpisný původ

V portugalštině se tato adjektiva odvozují od toponym a nazývají se „adjetivos pátrios“. Z výrazových prostředků, které jsou v portugalštině k dispozici, se nejčastěji používá při derivaci koncovek -ês, -ense, -ão, -ano.[261] Deriváty stejné výrazové struktury mohou být shodné s podstatnými jmény. Tak například português může znamenat nejen portugalský, ale také Portugalec. To platí pro všechny deriváty, které jsou zmíněny v následujích tabulkách.

A. Přídavná jména odvozená od krajů Portugalska:

toponymum

m.

f.

Portugal

português

portuguesa

o Alentejo

alentejano

alentejana

o Algarve

algarvio

algarvia

a Beira

beirão

beiroa

o Douro

duriense

duriense

a Extremadura

estremenho

estremenha

o Minho

minhoto

minhota

o Ribatejo

ribatejano

ribatejana

os Trás-os-Montes

transmontano

transmontana

Os Açores

açoreano

açoreana

A Madeira

madeirense

madeirense

B. Přídavná jména odvozená od názvů států, které jsou součástí Brazílie[262]

toponymum

m.

f.

O Brasil

brasileiro

brasileira

Acre

acreano

acreana

Alagoas

alagoano

alagoano

Amazonas

amazonense

amazonense

Bahia

baiano

baiana

Ceará

cearense

cearense

Espírito Santo

espírito-santense

espírito-santense

Goiás

goiano

goiano

Maranhão

maranhense

maranhense

Mato Grosso

matogrossense

matogrossense

Mato Grosso do Sul

matogrossense do sul

matogrossense do sul

Minas Gerais

mineiro

mineira

Pará

paraense

paraense

Paraíba

paraibano

paraibana

Paraná

paranense

paranense

Pernambuco

pernambucano

pernambucana

Piauí

piauiense

piauiense

Rio Grande do Norte

norte-riograndense (hovor. potiguar)

norte-riograndense

Rio Grande do Sul

sul-riograndense (hovor.gaúcho)

sul-riograndense

Rio de Janeiro

fluminense (hovor.carioca)

fluminense

Rondônia

rondoniano

rondoniana

Santa Catarina

catarinense

catarinense

São Paulo

paulista

paulista

Sergipe

sergipano

sergipana

C. Přídavná jména odvozená od názvů afrických a asijských zemí

toponymum

m.

f.

Angola

angolano

angolana

o Cabo-Verde

cabo-verdiano

cabo-verdiana

Goa

goês, goano, goense

goesa, goana, goense

a Guiné-Bissau

guineense

guineense

Macau

macaense

macaense

Moçambique

moçambicano

moçambicana

São Tomé

são-tomeense/são tomense

são-tomeense/são tomense

D. Přídavná jména odvozená od dalších důležitých zemí a krajů

toponymum

m.

f.

země

a Alemanha

alemão

alemã

a Áustria

austríaco

austríaca

os Balcãs

balcânico

balcânica

a Bélgica

belga

belga

o Canadá

canadense

canadense

o Ceilão

cingalês

cingalesa

(o) Chipre

cipriota/cíprio

cipriota/cípria

a China

chinês/chino

chinesa/china

Cuba

cubano

cubana

a Dinamarca

dinamarquês

dinamarquesa

o Egito 1

egício

egícia

(a) Espanha

espanhol

espanhola

a Finlândia

finlandês

finlandesa

(a) França

francês

francesa

(a) Grã Bretanha

britânico

britânica

a Grécia

grego/helénico

grega/helénica

a Groenlândia

groenlandês

groenlandesa

(a) Inglaterra

inglês

inglesa

(o) Japão

japonês

japonesa

Israel

israelense, israelino, israelita

israelense, israelina, israelita

(a) Noruega

norueguês

norueguesa

(a) Nova Zelândia

neozelandês

neozelandesa

a Polónia

polaco, polonês

polaca/polonesa

a Suécia

sueco

sueca

a Suíça

suíço

suíça

a República Checa

braz. Tcheca

checo

tcheco

checa

tcheca

a República Eslovaca

eslovaco

eslovaca

a Tunísia

tunesino/tunisino/tunisiano

tunesina/tunisina/tunisiana

O Vietname, o Viet-name.

O Vite-nam, o Vitnã

vientamita/vietnamês, vietnamiano

vientamita/vietnamesa, vietnamiana

continente

A América

americano

americana

A Ásia

asiático

asiática

A Austrália

australiano

australiana

A Europa

europeu

europeia

A Antártica

antártico

antártica

África

africano

africana

1) Podle starého pravopisu: Egipto, egípcio, egípcia.

Kompozita, která jsou složena ze dvou zeměpisných komponentů, mají na místě prvního komponentu původně latinský kořen. Mezi nejčastější pak patří tyto kořeny: anglo=inglês, austro=austríaco, euro=europeu, franco=francês, greco=grego, hispano=hispánico, espanhol, indo=indiano, ítalo=itáliano, galaico=galego, luso=lusitano, português, nipo=nipónico,japonês, sino=chinês, teuto=tetónico, alemão. Výsledná kompozita mají tvary: amizades anglo-americanas, império austro-húngaro, relações euro-africanas, falares franco-provençais, literatura luso-asiática, atlas ítalo-suíço, trovadores galaico-portugueses, glossário hispano-americano, guerra sino-japonesa, ginásio teuto-brasileiro.

E. Přídavná jména odvozená od názvů měst

město

adjektivum

Belo-Horizonte

belo-horizontino,-a

Berlim

berlinense

Braga

bracarense

Brasília

brasiliense

o Cairo (Káhira)

cairota

Coimbra

coimbrão, conimbricense, conimbrigense

Évora

eborense

Curitiba

curitibano,-a

Genebra

genebrino.-a

Havana

havanês,-a

Jerusalém

hierosolimita

Lisboa

lisboeta, lisbonense (hovor.alfacinha)

Londres

londrino,-a

Nova Iorque, Nova York

nova-iorquino,-a

Oxford

oxoniano,-a, oxfordiano,-a

Paris

parisiense

o Porto

portuense (hovor. tripeiro)

Praga

praguense

o Rio de Janeiro

carioca

São Paulo

paulistano,-a

6.6.Zkracování přídavných jmen

Adjektivum santo „svatý“ se před jménem světce začínajícím na souhlásku zkracuje na tvar são: São Miguel (Svatý Michal), São Roque (Svatý Roch), São Tomé (Svatý Princ). Výjimkou je toponymum Santo Tomás. Před jmény světic je tvar tohoto přídavného jména Santa Clara (sc.Klára).[263]

Také adjektivum grande „veliký“ ztrácí okazionálně poslední slabiku v případech jako: grão-duque „velkovévoda“, o grão-senhor „velmož“, grão-lama-Dalajlama, grão-mestre-velmistr, grão-vizir „velkovezír“, a Grã-Bretanha „Velká Británie“ a grã-cruz „Velký kříž“.

6.7.Kategorie stupně

V případě tzv. kvalitativních adjektiv (viz níže) dochází k pojmenovávání měřitelné vlastnosti. To znamená, že jejich míra se dá srovnávat. „To je ontologickým základem kategorie stupně, jehož princip spočívá ve srovnání míry dané vlastnosti s mírou vlastnosti jiné anebo s mírou téže vlastnosti i jiné substance“[264]. V portugalštině existují tři stupně intenzity označované vlastnosti: pozitiv, komparativ a superlativ. „Pozitiv neudává žádnou relativní míru vlastnosti, pouze vlastnost pojmenovává (um livro interessante). Komparativ udává vyšší nebo nižší míru vlastnosti (um livro mais interessante). Superlativ udává nejvyšší nebo nejnižší míru vlastnosti (o livro mais interessante).“[265]

Superlativ v portugalštině může být relativní a absolutní. Adjektivum v relativním superlativu popisuje kvalitu či vlastnost substance, přičemž „vychází ze srovnání s jinými substancemi kontextově zapojenými do výpovědi (nejpilnější ze třídy)“[266]. Adjektivum v absolutním superlativu, neboli elativu, udává „vysokou míru vlastnosti a neimplikuje srovnání“.[267]

Pro vyjádření jednotlivých stupňů portugalština používá členy a adverbia: mais/menos, „tedy kvantifikátory, které se za jiných okolností chovají jako autosémantické lexémy fungující jako okolnostní určení míry.

Konstrukce označující jednotlivé stupně se skládá z konstituentů a auxiliantů. Konstituent je nositelem základního věcného významu (například aluno estudioso) a auxiliant je satelitní morfém vytvářející významové opozice: (člen, mais, menos)[268]. „Člen v těchto konstrukcích plní dvojí funkci: determinační a rozlišovací.

Komparativ i superlativ u pravidelných adjektiv se tvoří analyticky.

pozitiv

komparativ

superlativ relativní

estudioso

mais/menos estudioso do que

o mais/o menos estudioso de

Některé komparativní konstrukce jsou dochovány v syntetické podobě a lze je fakultativně použít s „do que“ i s „que“[269]. Výsledky korpusového výzkumu ukazují, že je použití obou dvou velmi hojné.

pozitiv

komparativ

Superlativ relativní

Superlativ absolutní

bom

melhor (que/do que)

o melhor

ótimo10

mau

pior (que/do que)

o pior

péssimo

grande

maior (que/do que)

o maior

máximo

pequeno

menor (que/do que)

o menor

mínimo

Komparativa melhor/pior/maior/menor se běžně užívají v analytických tvarech: mais bom, mais mau, mais grande, mais pequeno a v lidovém mluveném jazyce mají význam hodný, zlobivý – hodnější, zlobivější. Tvarů maior e menor se používá i v přeneseném významu: zletilý a nezletilý „maior de idade“ x „menor de idade“ a také ve významu starší, mladší (syn, dcera, sourozenec): a minha filha menor „má mladší dcera“, o meu filho maior „můj starší syn“. Svým původem jsou syntaktickými komparativy také adjektiva anterior „dřívější“, posterior „pozdější“, ulterior „další“, interior „vnitřní“, exterior „vnější“. Tyto tvary měly také svůj superlativ: supremo/sumo, ínfimo, póstumo, último.

Komparativ se v portugalštině dělí do tří kategorií: nadřazenosti „de superioridade“, podřazenosti „de inferioridade“ a rovnosti „de igualdade“.

KOMPARATIV

nadřazenost

mais

estudioso

do que

podřazenost

menos

estudioso

que

rovnost

tão

estudioso

como (quanto)

Superlativ absolutní, nebo také elativ, udává vysokou míru vlastnosti neimplikující srovnání. Základním výrazovým prostředkem superlativu absolutního syntetického je derivační alomorf -íssim- (lindíssimo). V omezenějším počtu případů se uplatňuje latinismus -érrim – paupérrimo „velmi chudý“. Superlativ absolutní se však může vyjádřit také kvantifikačně vlastnostními syntagmaty, tedy analyticky, neboli opisně: muito, extremamente, imensamente, grandemente, excessivamente, extraordinariamente, interessante.[270]

Tvary superlativu absolutního jsou podmíněny hláskovou strukturou příslušných adjektivních lexémů a nelze je utvořit od všech kvalifikačních adjektiv, například od relačních ani klasifikačních adjektiv, k nimž patří například vědecká terminologie.

Adjektiva končící na souhlásku přijímají superlativní exponent -íssimo aglutinačně hned za pozitivem v mužském rodě: ágil –agilíssimo „hbitý- velmi hbitý“.

Adjektiva končící na samohlásku přijímají superlativní exponent -íssimo ke slovnímu základu a exponent rodu se odsouvá na konec slova a je vždy rodově jednoznačný. Adjektivní tvar se stává vždy dvojvýchodným: belo „krásný“ – belíssimo „překrásný“, triste „smutný“ – tristíssimo „velice smutný“, competente „kompetentní“ – competentíssimo „velmi kompetentní“.

Adjektiva ukončená na -vel přijímají superlativní alomorf -bilíssimo, který nahrazuje adjektivní sufix -vel: agradável-agradabilíssimo, amável - amabilíssimo, terrível – terribilíssimo, notável-notabilíssimo.

Adjektiva ukončená na -z přijímají superlativní alomorf -císsimo, přičemž –z- se mění na –c-: capaz „schopný“ –capacíssimo „velmi schopný“, feliz „šťastný“ –felicíssimo „velmi šťastný“.

Adjektiva ukončená na nazální samohlásku graficky zastoupenou -m přijímají alomorf -níssimo: comum „běžný“ – comuníssimo „naprosto běžný“.

Adjektiva ukončená na -ão přijímají superlativní alomorf -aníssimo: pagão „pohanský“ – paganíssimo „příliš pohanský“, vão „marný“-vaníssimo „velmi marný“.

Adjektiva v superlativu absolutním mohou občas zachovávat latinský původní tvar.[271]

pozitiv

superlativ absolutní

amargo

hořký

amaríssimo

velmi hořký

amigo

přátelský

amicíssimo

velmi přátelský

antigo

starobylý

antiquíssimo

velmi starobylý

cruel

krutý

crudelíssimo

velmi krutý

doce

sladký

dulcíssimo

velmi sladký

fiel

věrný

fidelíssimo

velmi věrný

frio

studený, chladný

frigidíssimo

velmi studený

geral

obecný

generalíssimo

velmi obecný

magnífico

úžasný, skvělý

magnificentíssimo

velmi okázalý

nobre

šlechtený

nobilíssimo

velmi šlechetný

pessoal

ososbní

personalíssimo

velmi osobní

sábio

moudrý

sapientíssimo

velmi moudrý

simples

jednoduchý, prostý

simplicíssimo/simplíssimo

Velmi prostý

Také superlativní exponenty -imo a -rimo jsou původně latinské. Kromě tvarů „facílimo“, „dificílimo“ a „paupérrimo“, které se používají ve formálním jazyce, však existují také tvary lidové. Humilde „skromný, pokorný“ má dva tvary: formální humílimo nebo lidový humildíssimo. Magro „hubený“ má také tvar formální macérrimo a lidový magríssimo. Negro má spisovný tvar nigérrimo a lidový tvar negríssimo, pobre má tvar paupérrimo a pobríssimo (lidově).

U adjektiv necessário a sério či jiných podobných se dnes používá tvar s jedním -i-, přičemž seriíssimo a necessariíssimo nahradily tvary: seríssimo a necessaríssimo.

Význam absolutního superlativu je možné vyjádřit také slovotvorně některými předponami, neboli pseudoprefixy: arqui, extra, super, ultra: hipersensível, extrafino, ultrarrápido, etc[272].

6.8.Významová klasifikace adjektiv

Podle významu můžeme portugalská adjektiva rozdělit na kvalitativní a relační. Zatímco adjektiva kvalitativní (v portugalštině „modificadores“ nebo „qualificativos“)[273] pojmenovávají vlastnost vyplývající z bezprostředního poznání samého jevu, z usuzování o něm, z jeho hodnocení, ze subjektivního postoje k němu, adjektiva relační (v portugalštině „relacionais“) pojmenovávají vlastnost vyplývající ze vztahu k  mimojazykové realitě. „Na rozdíl od kvalitativních adjektiv, ta relační nemají různou intenzitu, nedají se stupňovat a ani se nespojují s měrovými adverbii, nedají se tedy kvantifikovat. Jejich slovotvorná operabilita je daleko omezenější a nelze je zapojit například do emfatických konstrukcí.“[274] Que música tão harmónica! *Que música tão sinfónica! Mimo kvalitativní a relační adjektiva se v portugalské lingvistice počítá dále s adjektivy časově-vidovými (adjetivos modais ou temporais-aspetuais) a kvantitativními (adjetivos quantitativos)[275].

Podle celkové charakteristiky B. Zavadila lze „kvalitativní adjektiva stupňovat (fácil, mais fácil, o mais fácil), lze od nich tvořit tvary superlativu absolutního (riquíssimo), mohou vytvářet antonymické páry (bonito - feio, fácil - difícil), lze od nich odvozovat jiná adjektiva s modifikovaným významem (afektivním, intenzivním i záporným): prudente-imprudente, grande-grandote, lze od nich odvozovat deadjektivní substantiva abstraktního významu (rápido- rapidez) a deadjektivní adverbia: (fácil – facilmente).Mohou se také pojit s měrovými adverbii (muito cruel, bastante raro, um bocado caro, demasiado caro)“.[276] „To u relačních adjektiv možné není.“[277]

Podle pojetí B. Zavadila se kvalitativní adjektiva dělí dále na kvalifikační a relačně kvalifikační.[278]

„Kvalifikační adjektiva pojmenovávají příznak substance bezprostředně, nevztahově“[279] (puro, pequeno, grande, vermelho, verde, atd).

Relačně kvalitativní jsou zejména adjektiva odvozená, jejich slovotvorná forma odkazuje k fundujícímu slovu: to znamená, že jejich význam obsahuje vztah k jevu pojmenovanému fundujícím slovem. Míra intenzity vlastnosti může být různá a ne vždy se mohou stupňovat.“[280]Sem patří denominální adjektiva jako engraçado „veselý, půvabný“, valioso „hodnotný“, atrevido „odvážný“, interessante „zajímavý“, gigantesco „obrovitý“, monumental „monumentální“.[281]

Dále se kvalitativní adjektiva mohou dělit podle kritéria objektivnosti na kvalitativní adjektiva deskriptivní (popisující objektivně a absolutně: preto, branco) nebo hodnotící (hodnotí: bom, mau, atd).[282]

Adjektiva relační jsou charakterizována jako adjektiva „odvozená od pojmenování jevů, které uvádějí do vztahu s příslušnou substancí.“ Podle způsobu vyjádření se pak dělí na klasifikačně relační a obecně relační.

Adjektiva klasifikačně relační „se vždy odvozují od pojmenování jevů, které uvádějí do vztahu s příslušnou substancí a mohou být desubstantivní (marino, semanal, escolar, europeu, espanhola, beiroa, mediterrâneo, lisboeta), deverbativní (portátil, itnerrogativo, corador, correspondente) a deadverbiální (anterior, próximo, longínguo, dianteiro).“[283] Portugalština nemá vždy k dispozici relační adjektiva a pokud existují, pak jsou často převzata z latiny: (cavalo – equestre, cidade –urbano, coração – cardíaco, irmão –fraternal, río – fluvial). Stejně jako ve španělštině, „mluvený jazyk dává přednost předložkové vazbě se substantivem“ [284]: produtos de leite, chave de ferro, anel de ouro, doenças do coração.

Adjektiva obecně relační vyjadřují „vysoký stupeň vztahové obecnosti. Nepojmenovávají jen vlastnosti vztahující se k substanci, nýbrž i vztah sám v zobecněné podobě, a to jako vlastnost substance. Pro svůj relační charakter se nemohou stupňovat a ani jinak intenzifikovat, stejně jako u některých klasifikačních relačních adjektiv. Oproti nim však nebývají odvozená. Jejich obecně relační význam spoluurčuje kontext“[285]: certo, determinado, distinto, diverso, junto, mero, novo, próprio, semelhante, simples, só, único, vário, último, puro, outro, parecido. V portugalštině by tato obecně relační adjektiva mohla být dále rozdělena podle kritéria modifikace významu či intenzity, negace či presupozice a kritéria modálního či časově-vidového na modifikačně-intenzivní (kvantitativní) adjektiva mero „pouhý“, pleno „plný“, único „jediný“ principal „hlavní“, negativní a presupoziční adjektiva falso „falešný, nepravdivý“, suposto „předpokládaný“ a adjektiva modální a časově vidová: possível „možný“, provável „pravděpodobný“, frequente „častý“.[286]

6.9.Problematika postavení přídavného jména

Přídavné jméno může stát v portugalštině před podstatným jménem nebo za ním. Postavení přídavných jmen záleží na třech faktorech: fonologickém, syntaktickém a významovém.

Některá přídavná jména mění význam podle toho, stojí-li před ním nebo za podstatným jménem: [287]

adjektivum

význam v antepozici

význam v postpozici

antigo

bývalý (antigo presidente)

starožitný (uma cadeira antiga)

caro

milý, drahý (Caro João)

drahý (cenově) (calças caras)

franco

upřímný (francas palavras)

volný (zona franca)

grande

velký, slavný (grande homem)

velký (casa grande)

leve

bezvýznamný, malý (leve pressentimento)

lehký (comida leve)

maior

největší (o maior problema)

(nej)starší (o meu irmão maior)

menor

(nej)menší (a menor causa)

(nej)mladší (a minha irmã menor)

novo

nový-další v pořadí (um novo carro)

nový-nepoužitý (um carro novo)

próprio

vlastní (em próprias palavras)

vhodný (palavras próprias)

puro

pouhý, čirý, ryzí (puro ouro)

čistý (ar puro)

simples

pouhý (uma simples observação)

prostý, prostoduchý (um homem simples)

verdadeiro

pravý (verdadeiro cará(c)ter)

opravdový (um amigo verdadeiro)

Mimo významový posun adjektiva, který je možný u kvalitativních přídavných jmen, zde hraje také důležitou roli faktor fonetický. Z posledního výzkumu[288] vyplývá, že postavení přídavných jmen se odvíjí od počtu slabik adjektiva. Mnohdy se kladou jednoslabičná adjektiva před substantiva: bom dia, má hora, apod. J.Buďa zjistil, že se některá dvouslabičná adjektiva (například „grande“ a „fácil) mají tendenci klást před podstatné jméno z toho důvodu, aby se v postpozici nesetkaly dvě přízvučné slabiky:fácil execução/nikoli execução fácil; trémulo pé/pé trémulo; íntima comoção/comoção íntima; sã razão/nikoli razão sá; almas vãs/nikoli vãs almas, apod.

Kromě toho hraje důležitou roli počet použitých adjektiv v syntagmatu. Je-li podstatné jméno doprovázeno jedním relačním a jedním kvalitativním přídavným jménem, pak je relační adjektivum vždy v postpozici a kvalifikační adjektivum v antepozici či v postpozici:

deselegante carro amarelo

carro amarelo deselegante.

vulnerável povo indígena

povo indígena vulnerável

Jsou-li v okolí substantiva dvě kvalitativní přídavná jmena v souřadném vztahu, pak mohou být spojena tzv. symetricky (asyndeticky, bez použití spojky) (jovem mulher magra), anebo asymetricky (syndeticky, pomoci souřadné spojky):

Symetrické spojení:

jovem mulher magra

magra mulher jovem

Asymetrické spojení:

mulher magra e jovem

magra e jovem mulher

Dalším faktorem, který je důležitý při kolokaci adjektiva, je subjektivita. Pokud mluvčí má potřebu vyzdvihnout kvalitu substance, pak volí antepozici. Mluvčí tak expresivně může vyjádřit intenzitu svého vnímání, a to především hodnotícími adjektivy, jako je: enorme, eminente, expressivo, longo, atd.: uma longa viagem, um excelente dicionário, numerosos casos, apod.

Přídavná jména vyjadřující charakteristickou (inherentní) vlastnost se kladou také před substantivum: v této antepozici však adjektivum ztrácí svou restriktivní hodnotu a získává hodnotu apoziční, doplňkovou: a branca neve „bílý sníh“, o doce mel „sladký med“, o frio inverno „studená zima“.

Mimo již zmíněné konstrukce je třeba zmínit také ustálená spojení typu: dia útil „všední den“, estado civil „občanský stav“, idade média „středověk“, má lingua „zlý jazyk“, má fé „nevíra, špatná víra“, maus tratos „špatné jednání“, coisa ruim „příšerná věc“, gente ruim „příšerní lidé“, ruim fama „příšerná pověst“, ruim sorte.

Podle korpusového výzkumu289 patří k nejčastěji anteponovaných kvalitativním obecným a relačním adjektivům následující: velho (velhos tempos, velhos amigos), grande (grandes olhos, grande silêncio), novo (nova vida, novo mundo, novo dia), alto (alta noite, altas horas, alta sociedade), pequeno (pequenas coisas, pequena mesa),pobre (pobre diabo, pobre alma, pobre coitado), forte (forte cheiro, forte impressão, forte dor), longo ( longo tempo, longa viagem, longa conversa), baixo (baixo preço, baixo ventre), mau (maus humor, má vontade, mau gosto), antigo ( antigo companheiro, antigo colega, antiga namorada), estranho (estranha sensação, estranha morte), triste (triste fim, triste figura, triste notícia), vivo (viva força), verde (verdes anos), belo (belo dia, belos olhos), simples (simples facto, simples palavra, simples razão), feliz (feliz aniversário, feliz marido), enorme (enorme esforço), fino (fina força, fino trato, fino sabor), verdadeiro (verdadeiro amor, verdadeira paixão), livre (livre vontade, livre arbítrio), leve (leve sorriso, leve rubor), sério (sérios problemas), natural (natural confusão), rápido (rápidos olhares, rápida visão), raro (raras vezes, raras pessoas), duro (duras penas, dura existência), profundo (profundo suspiro), puro (pura perda, puro engano), louco (louca vontade), curto (curto silêncio, curto prazo, curta distância), fresco ( frescas datas), pálido (pálidos raios), lindo (lindos olhos, lindo dia, lindo cabelo), doce (doce paz, doce nome, doce ilusão), firme (firme resolução), justo justo direito), terrível (terrível ameaça), nobre (nobre senhor), suave (suave melancolia).

K relačním adjektivům, která jsou nejčastěji postponována v portugalské a brazilské próze, patří: descalço, morto, elétrico, material, semanal, verde, azul, vermelho, cinzento, amarelo. K těm nejčastějším, která vyjadřují intenzitu a jsou fakultativně anteponována či postponována, patří: principal, diverso, enorme, diferente, inteiro. Antoponována jsou nejčastěji: mero, pleno, único, próprio. Co se týče ostatních adjektiv (jak negativních-konjekturálních tak modálních) pak jsou nejčastěji anteponována adjektiva: verdadeiro, provável, raro, frequente, súbito, méně pak presumível nebo suposto. V postpozici se nejčastěji nachází presente, falso, fulminante, permanente.

Jiný korpusový výzkum[290] ukázal, že jednoslabičná adjektiva bom a mau se většinou kladou před podstatné jméno s výjimkou těch situací, kdy se kombinují s některými dvouslabičnými substantivy, a to z důvodu fonologických a lexikálních.[291] Co se týče dvouslabičných adjektiv longo a velho, pak byla prokázána jasná antepozice. Korpusové výsledky některých kvalitativních adjektiv, které modifikují svůj význam podle pozice vzhledem k substantivu, však přinesly překvapivé závěry. Maior a menor se často používají v obou pozicích, přičemž nemění svůj význam. Adjektivum rico je často používáno v obou pozicích bez změny významu. Adjektivum grande naopak je používáno fixně v ustálených vazbách a to jak v antepozici, která převažuje, tak v postpozici.[292]

6.10 Příslovečná funkce adjektiva

Adjektiva občas syntakticky splývají v predikátu s adverbii. Mohou být použita ve významu podstatných jmen i příslovcí. Jsou pak ve tvaru mužského rodu jednotného čísla: falar baixo/alto „mluvit potichu/hlasitě“, resultar positivo „skončit pozitivně“, apod.

242 B. Zavadil, P. Čermák (2010:173).

243 J. Hricsina (2013:203).

244 F. Čermák (1994:153).

245 J. Hricsina (2013:203).

246 F. Čermák (1994:153).

247 Tamtéž.

248 Odvozeno od časových adverbií: dnes, včera a substantiv: rok, týden.

249 Odvozeno od modálních sloves a perifrastických konstrukcí: moci, chtít, žádat, apod.

250 Tamtéž.

251 B. Zavadil, P. Čermák (2010:173).

252 Tamtéž.

253 J. Hricsina (2013:204).

254 B. Zavadil, P. Čermák (2010:173-174).

255 Tamtéž.

256 B. Zavadil, P. Čermák (2010:174)

257 Paroxytona jsou slova s přízvukem na předposlední slabice.

258 B. Zavadil, P. Čermák (2010:176).

259 J. Tláskal (2006:66).

260 Podle starého pravopisu se používalo cor-de-laranja, cor-de-vinho.

261 C. Cunha, L. Cintra (1999:250).

262 U států Brazílie neuvádíme člen, protože je jeho používání často velmi fakultativní a individuální a navíc je diatopicky ovlivněno.

263 Z. Hampl (1972:105).

264 B. Zavadil, P. Čermák (2010:180).

265 Tamtéž.

266 Tamtéž.

267 Tamtéž.

268 Tamtéž.

269 „do que“ se používá vždy, kde se srovnává hlavní věta s vedlejší větou.

270 Podle starého pravopisu: óptimo.

271 C.Cunha, L.Cintra (1999:259).

272 P. Stehlík (2011:51).

273 M. H. M. Mateus et al. (2003:377-378) apud J. Hricsina (2013:204).

274 B. Zavadil, P. Čermák (2010:177-178).

275 J. Hricsina (2013:205). apud B . Zavadil, P . Čermák (2010:177-178) .

276 Tamtéž.

277 Tamtéž.

278 Tamtéž.

279 Tamtéž.

280 Tamtéž.

281 Tamtéž.

282 Tamtéž.

283 Tamtéž.

284 Tamtéž.

285 Tamtéž.

286 Tamtéž.

287 Z. Hampl (1972:122-123)

288 Jan Buďa (2013).

289 Tamtéž.

290 J. Hricsina (2013:203-218).

291 J. Hricsina (2013:218).

292 Více J.Hricsina (2013:203-218).

7.ZÁJMENA PRONOMINA

7. 1.Obecná charakteristika a funkce zájmen

Podle pojetí B. Zavadila jsou zájmena: „rozšiřujícím slovním druhem (amplifikátorem) a funkčně slouží především k vyjádření substituce (nahrazují syntakticky podstatné a přídavné jméno), obou forem ukazování, tj. deixe (vnějazykové, typ tenhle, tamten) a anafory (typ ten, ta, on).“[293]

Deiktickou funkcí se rozumí funkční rys “spočívající ve schopnosti okurenčně[294] poukazovat přímo k různým částem mimojazykové skutečnosti (ontologickým referentům)-pak mluvíme o tzv. situační deixi neboli vlastním ukazování, vnější deixi či exofoře, anebo k okurenčním významům jazykově pojmenovaným v jazykovém kontextu - pak mluvíme o kontextové deixi, neboli odkazování, vnitřní deixi či endofoře.[295] Prostředky, které deiktickou funkci plní, nazýváme obecně deiktory (deiktická slova). Ta se neomezují jen na zájmena, nýbrž prostupují několika slovními druhy. Jádro deiktorů tvoří deiktická substantiva a adjektiva. Patří k nim ale také deiktická adverbia, deiktické číslovky a některá obecně relační adjektiva, u nichž je nesnadné rozhodnout, zda významově patří ještě k adjektivům nebo spíše už k zájmenům.“[296]

B. Zavadil dělí deiktory podle funkce do tří skupin: komunikativně situační, deiktickou funkci kontextovou a deiktickou funkci specifikační.[297]

Deixe komunikativně-situační (exoforická) spočívá v „přímém (exoforickém) ukázání na ontologický referent[298] v podmínkách konkrétní komunikační situace a v jeho uvedení do souvislosti s jedním ze tří konstitučních prvků této situace: s emitentem neboli původcem sdělení (portugalsky „emissor“ nebo „locutor“), s recipientem (neboli adresátem sdělení, portugalsky „interlocutor“) a s předmětem sdělení (nevztaženým ani k emitentovi, ani k recipientovi).“[299]

Typickým deiktorem v portugalštině jsou ukazovací zájmena (demonstrativa): esta/este, essa/esse, aquela/aquele. Komunikativně situační deiktickou funkci plní také zájmena osobní (eu, tu, ele,…) a zájmena přivlastňovací (meu, teu, seu livro).

V portugalštině je situační deixe pevně spojena s místními demonstrativními adverbii a demonstrativními zájmenya úzce souvisí s přítomností dané osoby v místě a čase promluvy: eu → este → aqui, tu → esse → aí, ele → aquele → ali). U demonstrativních adverbií časových je tento vztahový systém zjednodušen: agora- neste momento, então – nesse/naquele momento.

Komunikativně situační deixe těsně souvisí s  identifikační funkcí, která vztahuje jazykový projev jednoznačně k určitým prvkům mimojazykové reality. Podle způsobu identifikace mimojazykové reality pak B. Zavadil dělí deiktory na autodesignátory a kodesignátory: deiktory, které identifikují samostatně (isto, isso, aquilo, assim, aqui, aí, ali, acolá) se nazývají autodesignátory a deiktory, které identifikují pouze ve spojení s denominátory (este livro, essas cidades, aquela tarde), se nazývají kodesignátory.[300]

Deixe kontextová (endoforická) pak spočívá „v odkazu k jazykově pojmenovaným designátům ve sdělení. Podle směru, kterým je odkazování orientováno, rozlišujeme kontextovou deixi anaforickou (zpětně odkazovací, regresivní) a kontextovou deixi kataforickou (předjímací, anticipační, preparativní, progresivní).“[301] Vlastními prostředky kontextové deixe mohou být zájmena odkazovací (např. posesiva: nosso vizinho), zájmena osobní či tzv. náměstky (substituty) jiných slov (přídavná jména, člen, apod).

Deixe specifikační stejně jako v případě členu, spočívá „ve specifikaci okurenčních významů jazykových pojmenování.“ Specifikátory blíže určují (ukazují v širokém slova smyslu), zda jde o „význam obecný, referenčně neurčitý, nebo o význam identifikačně konkrétní, referenčně určitý.“[302] K deiktorům neurčitě specifikačním patří: interogativa, relativa a indefinita. K deiktorům určitě specifikačním patří: delimitativa (deiktory vymezovací), která je možno dále rozdělit na identifikátory (mesmo), totalizátory (todo) a negátory (nenhum).[303]

Deiktická funkce zájmen je pak doprovázena „různými významovými odstíny vztahové povahy, jako jsou personálnost, reflexivnost, demonstrativnost, diaforičnost, posesivnost, interogativnost, relativnost, delimitativnost (identifikace, totalizace a negace) a neurčitost.“[304]

7.2.Sémantická klasifikace zájmen

Základní sémantickou funkcí zájmen je: „realizovat situační nebo kontextovou deixi, případně specifikovat (konkretizovat) význam denominátorů.“[305] Tuto funkci plní všechny deiktory, a to buď substantivně nebo adjektivně a podle morfosyntaktických vlastností se pak dělí zájmena na zájmena substantivní a adjektivní.[306] Existuje 6 tříd zájmen: zájmena osobní (s převažující funkcí deixe komunikativně-situační), zájmena ukazovací (také s převažující funkcí deixe komunikativně-situační), zájmena přivlastňovací (s převažující funkcí deixe komunikativně-situační) a zájmena tázací, vztažná a neurčitá, u kterých převládá funkce specifikační.

7.3.Osobní zájmena

K hlavním druhům patří v portugalštině zájmena osobní. Jde to tzv. personalia (portugalsky „pronomes pessoais“), která jsou substantivní povahy a jejichž funkcí je: „odkazovat v podmínkách konkrétní komunikační situace k jednomu z participientů – účastníků výpovědní situace: emitentovi, recipientovi nebo předmětu sdělení.“[307]

Osobní zájmena mají gramatickou kategorii osoby a čísla. Po stránce výrazové jsou vybaveny tvary, které plní syntaktickou funkci podmětu (portugalsky „pronomes retos[308] pessoais“), nebo funkci předmětu (tzv.„pronomes clíticos), které mohou mít funkci předmětu přímého, nepřímého nebo funkci objektivu. Jako jediný slovní druh má tedy i syntetické tvary pádové. Zájmena objektová navíc mají zvláštní tvary pro postavení přízvučné (po předložkách) a nepřízvučné (příklonné, klitické).

číslo

os.

osobní zájmeno

podmětné

osobní zájmeno předmětné a objektivní

Předmětné-nepřízvučné

objektivní

3.p.

4.p.

přízvučné

nepřízvučné-příklonné „com“

sing.

1

eu

me

me

mim

comigo

2

tu

te

te

ti

contigo

3

ele

lhe

o

ele

com ele

ela

a

ela

com ela

oslovovací formule

você

o, a

si

consigo

o senhor

o

si (o senhor)

consigo (com o senhor)

a senhora

a

si (a senhora)

consigo (com a senhora)

plural

1

nós

nos

nos

nós

connosco 1

2

vós

vos

vos

vós

convosco

3

eles

lhes

os

eles

com eles

elas

as

elas

com elas

vocês

lhes/vos 2

vos

vocês

com vocês

oslovovací formule

os senhores

vos

os senhores

convosco

as senhoras

as senhoras

convosco

1) Podle nového pravopisu je možné fakultativně psát connosco i s jedním n: conosco.

2) Za spisovnější je považován tvar „lhes“, ale oba dva tvary se používají v běžném jazyce.

7.3.1. Podmětná zájmena

Používání podmětových tvarů zájmen, tzv. „pronomes pessoais retos[309]“, podobně jako v češtině, jsou používána spíše při důrazu, který lze zesílit použitím „mesmo“ nebo „próprio“. „O João mesmo falou comigo.“ (Sám Jan se mnou mluvil.) „Eu própria não estou de acordo.“ (Já sama nesouhlasím.), apod.

Podmětná zájmena se používají často v kontrastním koordinačním (souřadném) syntaktickém vztahu: „Eu falo com o João e tu falas com a Maria.“ (Já si promluvím s Janem a ty s Marií.).

Přestože jsou slovesné morfologické exponenty osoby dostatečné k identifikaci osoby a čísla, používá se zájmen podmětných často tam, kde není dostatečně rozlišena 1. a 3. osoba singuláru (eu, ele, ela), kde je třeba odlišit rod třetí osoby (ele x ela), anebo v případě osobního infinitivu, který slouží jako kondenzátor vedlejších vět a jehož podmět je odlišný od věty vedlejší: „É bom ela falar com o médico.“

Podmětné zájmeno eu je zájmenem první osoby jednotného čísla. Toto zájmeno může být také substantivizováno na „o eu“, v  plurálové podobě „os eus“. Tyto tvary se používají ve významu osoby, osobnosti: os eus individuais „individuální já“.

Podmětné zájmeno tu je zájmenem druhé osoby jednotného čísla a vyžaduje také sloveso ve druhé osobě jednotného čísla. Používá se při oslovování ve druhé osobě jednotného čísla, tedy v tzv. tykání. Je tedy výhradně používáno ve familiárním a neoficiálním stylu a slouží k oslovení druhé osoby/recipienta, kterého mluvčí/emitent zná anebo který je mladší než emitent. V brazilské portugalštině je oslovení pomocí tu dialektologicky vymezeno, především na oblasti jižní Brazílie.

Podmětné zájmeno ele, ela je zájmenem třetí osoby jednotného čísla a vztahuje se k osobám či věcem buď ženského (ela) nebo mužského rodu (ele).

Tvar você je svou významovou funkcí tvarem 2. osoby, morfologicky i syntakticky se však chová jak zájmeno 3.os.sg. Spojuje se s verbálními tvary ve 3. osobě. Tento tvar v evropské portugalštině slouží pro účely méně formálního vykání druhé osobě, které si emitent nepřeje tykat a která je přibližně stejné věkové kategorie. Emitent jej používá také v případě, že si nepřeje tykat mladší osobě. Emitent mladší by neměl tohoto tvaru používat pro oslovení starší osoby. Takové použití je velmi neuctivé. Osoby starší se pak nejčastěji oslovují formulemi: o senhor/a senhora nebo tituly: „O professor podia desculpar-me?“(Pane profesore, mohl byste mě omluvit?); „O senhor doutor vai receitar-me antibióticos?“ (Pane doktore, vy mi předepíšete antibiotika?).

Zájmeno você se v brazilské portugalštině běžně vyskytuje při tykání druhé osobě, přičemž však platí shoda se slovesem ve třetí osobě jednotného čísla. V některých oblastech se však používá pro tykání zájmena tu, jako například v jižních a v severních částech Brazílie. [310]

Oslovovacích formulí „o senhor“ a „a senhora“, lidově o sor/a sora, které v doslovném překladu znamenají „pán“, „paní“, slouží jako vykací formule. Tvarů „minha senhora“, „sim, senhor“, „sim, senhora“ se používá velmi často při běžných komunikačních situacích jako dovětek. Tvarů Execelentíssimo Senhor Embaixador; Prezado Senhor Doutor; Prezada Senhora Professora Doutora se používá jako oslovovacích formulí v úvodních částech oficiálních dopisů nebo ve slavnostně řečnických textech.

Zájmeno nós je tvarem první osoby množného čísla, který se tvoří supletivně, nikoli morfologicky. V některých typech textu, kde je toto zájmeno emfatizováno, se může vyskytnout s velkým písmenem. Je inkluzivním plurálem první osoby a vyžaduje shodu se slovesem v osobě a čísle. Exkluzivní plurál první osoby množného čísla v portugalštině neexistuje. V některých typech textu, jako například v textech vědeckých, nahrazuje první osobu jednotného čísla (hovoří se o plurálu skromnosti).

Zájmeno vós je tvarem druhé osoby množného čísla, který je rovněž tvořen supletivně, nikoli morfologicky (tedy ne pomocí tu). Vyžaduje shodu se slovesem ve druhé osobě množného čísla. Tvar vós se dříve používal jak k oslovení jednoho recipienta, tak k oslovení více recipientů zároveň. Jde o vykací zájmeno vyjadřující úctu a respekt mluvčího k posluchači. Přestože je v dnešní době jeho používání velmi omezeno a je vnímáno jako knižní a archaické, dochovalo se v severních dialektech Portugalska anebo v liturgických či slavnostních a obřadních textech. Dostupné učebnice a některé gramatiky současné portugalštiny s tímto zájmenem již nepočítají a do fondu portugalských osobních zájmen jej již většinou nezahrnují.

Oslovovací tvar „vocês“ je vytvořen morfologicky z jednotného čísla tvaru você a je používán pro účely familiárního tykání či neformálního vykání v množném čísle. Stejně jako tvary eles , elas které byly vytvořeny také morfologicky, vyžaduje shodu se slovesem ve třetí osobě množného čísla. Pro účely vykání v množném čísle se stejně jako ve třetí osobě jednotného čísla používá oslovovacích tvarů os senhores/as senhoras.

Kromě nich existují také další: vossa/vossa: vosmecê/ vomecê/ vossemecê. Ty se používají pro účely neformálního vykání v lidovém a rodinném prostředí. Pro účely vykání v lidové a v mluvené řeči, které je určeno především ženám vyššího postavení, se používá honorifika Vosselência/Vossência, ve formální řeči pak Vossa Excelência.

Portugalština má tedy rozvinutější systém osobních zájmen, než například některé jazyky germánské (angličtina či němčina) nebo než například francouzština. Příkladem jazyka s velmi bohatým repertoárem zdvořilostních vztahů je japonština:[311] „Tzv. honorifika, která jsou pro evropské jazyky spíše okrajovou záležitostí, vyjadřují různé vztahové rozdíly mezi mluvčím a posluchačem. Bohatě rozvinutá jsou například v japonštině, kde se lze setkat až se sedmi zájmeny pro funkci „já“ k vyjádření skromnosti, autority, apod.“[312]: boku (já= neformální, zvláště používáno muži), watakuši (chápáno jako velmi zdvořilé od muže), wataši (formálně od muže, neutrálně od ženy), atakuši (snobsky od ženy, řídce od muže), ataši (kolokviální obvykle od ženy), waši (nářeční od muže, zvláště staršího), ore (hovorově od muže).[313]

7.3.2. Klitická zájmena nepřízvučná

Zájmena předmětová (objektová – příklonná klitika) vyjadřují v nepřízvučném postavení „personální deixi“[314] a syntakticky plní funkci přímého nebo nepřímého předmětu. Naše pojetí pádu nám dovoluje chápat je tedy jako tvary akuzativu a dativu.[315]

Objektová klitika se staví standardně za přízvučné sloveso a v této enklitické pozici se s nimi pojí spojovací čárou. Za určitých okolností však dochází k tzv. proklizi, tedy k postavení klitika před slovesný tvar, a to pokud věta obsahuje v pozici před slovesem negátor: encontraram-se x não se encontraram; interogativ: O que é que lhe diz? Onde o encontrou?; spojky: Não diz onde o encontrou Não diz que o tem; a některá příslovce: já, também, logo, assim, ainda, todos, tudo, aqui: Conhece-o. x Já o conhece. Dizem-no. x Todos o dizem. Comeu-o.x Também o comeu?

Pokud se akuzativní klitické osobní zájmeno třetí osoby připojuje ke slovesnému tvaru končícímu na -r, -s ,-z, -m, -ão, -õe, pak dochází v písmu k pravopisným změnám.

Zájmena nepřízvučná ve 4. pádě o, a, os, as nabývají tvarů –lo,-la,-los, -las, jsou-li připojena za slovesné tvary končící na –r (infinitiv), -s (2.os.jednotného čísla a 1.os. množného čísla) a -z (3.os.jednotného č. některých nepravidelných sloves). V přízvučných slabikách těchto slovesných tvarů se označuje přízvuk samohlásek -a, -e ▶ á, ê. Nad -i se přízvuk neoznačuje, protože jde o typickou samohlásku, na níž jsou ukončena oxytonní slova.

-r Vou comprar as laranjas → *Vou compar-as → Vou comprá-las.

-s ▶ -l Tu lavas os morangos → *Tu lavas-os. → Tu lava-los.

-z Traz o livro amanhã → *Traz-o amanhã. → Trá-lo amanhã

* agramatické (nespisovné) tvary.

K výjimce dochází u slovesa querer „chtít“ a ter „mít“. U slovesa querer se ke tvaru třetí osoby jednotného čísla (quer) připojuje -e. Ele quer o bolo. →*Ele quê-lo. →Ele quere-o. U slovesa ter ve druhé osobě jednotného čísla (tens) dochází ke změně tens→tem, přičemž se klitické zájmeno mění na -lo, -la. Tu tens a caneta? →*Tu ten-la. →Tu tem-la.

Je-li slovesný tvar zakončený na nazální diftong, t.j –am, -em, -ão (koncovky 3.os. množného čísla různých slovesných časů a způsobů), nabývají předmětová zájmena tvarů –no,-na, -nos, -nas:

-m Façam o trabalho. → *Façam-o. → Façam-no.

-ão ▶ n Eles dão as informações, → *Eles dão-as. → Eles dão-nas.

-õe Põe o chapéu, → *Põe-o. → Põe-no.

* agramatické (nespisovné) tvary.

Pokud se ke slovesu připojuje zároveň dativní a akuzativní zájmeno, pak dochází v těchto kombinacích k tzv. stahování:

4.p. →

o

a

os

as

3.p.

me

mo

ma

mos

mas

te

to

ta

tos

tas

lhe

lho

lha

lhos

lhas

nos

no-lo

no-la

no-los

no-las

vos

vo-lo

vo-la

vo-los

vo-las

lhes

lho

lha

lhos

lhas

V případě stažených zájmenných tvarů se však neuplatňují výše uvedené pravopisné změny. Co se týče jejich postavení ve větě, pak však zaujímají úplně stejnou pozici jako dativní a akuzativní klitická zájmena. Klitická zájmena akuzativní se používají se slovesy tranzitivními přímými (ajudar, ver, acusar, apod.), klitická zájmena dativní se pak používají se slovesy tranzitivními nepřímými, které se pojí s dativním podstatným jménem pomocí předložky (ferir, telefonar, apod.). Tvar vos plnící dativní a akuzativní funkci původně nahrazoval vós ve třetím pádě (= a vós). Dnes se však může vztahovat také k nominativnímu tvaru vocês stejně jako zájmenné tvary varianta lhes/os-as, které jsou vnímány jako spisovnější, protože se vztahují gramaticky ke třetí osobě. Tendence nahrazovat klitikem vos klitické lhes je ale často odsuzována. Kritikové tak navrhují používat mostrar-lhes-ei a minha casa místo, mostrar-vos-ei a minha casa. Na straně druhé ale slovník Dicionário de Língua Portuguesa Contemporânea da Academia das Ciências de Lisboa považuje zájmeno vos za standardní a gramaticky správný také v akuzativním spojení, přestože u něj dochází k posunu gramatické osoby. Navíc může vyjádřit rozdíl mezi 3. osobou plurálu formálního a neformálního vykání akuzativního tvaru: vi-os/vi-as (viděla jsem Vás: vykání) a vi-vos (viděla jsem vás – tykání).

Za zmínku stojí také tvar „me“, který kromě dativního a akuzativního významu může mít také význam etického dativu: „Não me toques no meu menino!“ (Nesahej mi na dítě.).

7.3.3. Objektové tvary přízvučné

Objektové tvary přízvučné vyjadřují personální deixi v přízvučném postavení. V portugalštině se používají výhradně po předložkách.

číslo

os.

osobní zájmeno

podmětné

osobní zájmeno předmětné a objektivní

objektivní

přízvučné

aglutinované tvary

sing.

1

eu

mim

comigo

2

tu

ti

contigo

3

ele

ele

com ele (zvratně consigo)

ela

ela

com ela (zvratně consigo)

você

si

consigo

oslovovací formule

o senhor

si (o senhor)

consigo (com o senhor)

a senhora

si (a senhora)

consigo (com a senhora)

plural

1

nós

nós

connosco 1

2

vós

vós

convosco

3

eles

eles

com eles (zvratně consigo)

elas

elas

com elas(zvratně consigo)

vocês

vocês

com vocês

oslovovací formule

os senhores

si (os senhores)

convosco

as senhoras

si (as senhoras)

convosco

1) Podle nového pravopisu je možné fakultativně psát connosco i s jedním n: conosco.

Pouze zájmena eu, tu a oslovovací tvary você, vocês, o senhor/a mají supletivní tvary. Ostatní přízvučné objektové tvary jsou shodné s tvary podmětnými.

Předložky inclusive, exceto, salvo, menos, afora, fora, tirante (kromě, vyjma) se používají s nominativními tvary zájmen: salvo eu, inclusive tu, salvo tu.

U předložky entre lze fakultativně použít nominativu nebo objektivu entre tu e eu / entre eu e o segurança / entre mim e o mundo; entre eu e o outro/entre mim e o próprio e Luís Filipe.

Předložka até mění význam podle toho, zda bylo použito zájmeno nominativní nebo objektivní. „Até eu, que sou muito trabalhador, fiquei cansadíssimo.“ (Dokonce i já, který jsem velmi pracovitý, jsem byl velice unavený.); „Ele chegou até mim.“ (Přišel ke mně.).

Zajímavý je také tvar objektivní si, který se vztahuje ke třetí gramatické osobě jednotného i množného čísla a k tvarům você/vocês/ o senhor/a senhora/os senhores/as senhoras. Může být použito jak ve zvratném tak v nezvratném významu: Ele não tem problemas em sair de si [= dele]; Os rapazes tomaram o dinheiro para si [= para eles]). Může se ale vztahovat také k  você(s) (ex.: você não tem problemas em sair de si [= de você]; Vocês tomaram o dinheiro para si [= para vocês]).

Ve spojení s předložkou com se uchovaly stažené aglutinované tvary comigo, contigo, consigo, conosco (connosco), convosco. Je třeba rozlišit zvratný tvar consigo od nezvratného významu com ela: Ela trouxe o irmão consigo [= com ela]; Levaram o material consigo [= com eles]) ou ex.: O seu irmão veio consigo [= com você/com o senhor]?; Vocês levaram o material consigo [= com vocês]). Ale Eu vou com ela. Ela foi com ele. Ele falou consigo mesmo. atd.

V brazilské portugalštině převažuje tvar com você, com vocês nad tvarem consigo.

Tvary nós a vós se vyskytují v konstrukci com nós a com vós v případě, že nominativních tvarů je použito s ambos, mesmos, outros, próprios nebo s číslovkou: Decidiu que ia com nós os três. Discutiu com todos nós. Concordo com vós os três. (archaické, knižní). Falou com todos vós ( formální, vyšší styl, knižní).

7.3.4. Zvratná zájmena

Zvratné (reflexivní) zájmeno (portugalsky „pronome reflexivo“) je zvláštním případem osobního zájmena objektového (nemá subjektový tvar), jehož funkcí je vyjadřovat totožnost gramatického subjektu a objektu věty: Eu chamo-me. Ele chama-se. Portugalština má specifický tvar jen pro 3.os.sg. a pl.: ele chama-se, eles chamam-se.

Stejně jako ve španělštině, také v portugalštině: „zvratné zájmeno může být přímým předmětem slovesa anebo jen morfologickou součástí slovesa: v tom případě jde o tzv. reflexivum tantum, kdy zvratné zájmeno neplní větněčlenskou funkci předmětu, ale je závaznou součástí slovesného tvaru.“ [316] Jako příklad můžeme uvést: arrepender-se “litovat se“, queixar-se „stěžovat si“, gabar-se „vychvalovat se, chlubit se“, apod.

7.4.Zájmena přivlastňovací

Kategorie přivlastňování se vyjadřuje v portugalštině používáním posesívních pronomin a přivlastňovacího genitivu. Přivlastňovací zájmena (portugalsky „pronomes possessivos“) jsou v portugalštině adjektivní povahy, mají tetramorfní strukturu a jejich funkcí je, stejně jako ve španělštině: „ identifikovat v podmínkách konkrétní komunikační situace její komponenty (emitenta, recipienta a předmět sdělení) jakožto nositele vztahu přináležitosti, tj. přivlastnění v širokém slova smyslu (do něhož vedle vlastnění samého vstupuje také přisuzování něčeho)“.[317]

Zájmena přivlastňovací mají kategorii osoby, čísla a rodu. U třetí osoby se tvoří posesivum přivlastňovacím genitivem, vyjádřeným předložkou „de“ a nominálním ele, ela. I zde však může být použito tvaru seu, sua, seus, suas, pokud jednoznačně poukazují na nominální tvar: ele, ela.

os.

č

singular

plural

rod

ženský

mužský

ženský

mužský

eu

sg

meu

minha

meus

minhas

tu

teu

tua

teus

tuas

você

seu

sua

seus

suas

ele

dele /sua

dele/seu

dele /suas

dele/seus

ela

dela/sua

dela/seu

dela/suas

dela/seus

nós

pl

nosso

nossa

nossos

nossas

vós

vosso

vossa

vossos

vossas

vocês

seu/*vosso

sua/*vossa

seus/*vossos

suas/*vossas

eles

deles/sua

deles/seu

deles/suas

deles/seus

elas

delas/sua

delas/seu

delas/suas

delas/seus

*správnější je však použití seu/sua/seus/suas. Vosso, vossa by mělo být použito především ve vztahu k osobám, kterým vykáme.

Zájmen vosso, vossa se používá ve zkratkách titulů a oslovovacích formulí:

Vossa Alteza

V. A.

princové a knížata

Vossa Eminência

V. Ema.(s)

kardinálové

Vossa Reverendíssima

V. Revma.(s)

biskupové a kněží

Vossa Excelência

V. Exª (s)

vysoce postavení, diplomatičtí a vojenští úředníci

Vossa Magnificência

V. Mag.  ª(s)

rektoři univerzit

Vossa Majestade

V. M.

králové a královny

Vossa Majestade Imperial

V. M. I.

císařové

Vossa Santidade

V. S.

papež

Vossa Senhoria/Vossoria

V. S.ª (s)

oslovení v obřadním textu

Vossa Omnipotência

V. O.

Bůh. Bože!

Přivlastňovací zájmena se shodují s podstatným jménem v  rodě a v čísle. Oproti češtině se ale portugalská přivlastňovací zájmena 3. osoby shodují v čísle a rodě nikoli s vlastníkem, nýbrž s přivlastňovaným předmětem: o seu livro „jeho, její, Vaše kniha“.

S posesivy se fakultativně používá člen určitý, popřípadě neurčitý (um amigo meu „jeden můj přítel“ x o meu amigo „můj přítel“ x meu amigo „můj přítel“). Při osloveních se však členu nepoužívá. Ve funkci jmenného přísudku se sponou, pokud stojí samostatně, se také člen nepoužívá. Přítomnost či nepřítomnost určitého členu s posesivy je ale také záležitostí převážně stylistickou a najdeme odchylky vysvětlitelné zálibou mluvčího, krajovými zvyklostmi, apod.

Přivlastňovací zájmena mohou stát před nebo za podstatným jménem a může jim předcházet buď určitý nebo partitivní člen nebo také zájmeno ukazovací, neurčité či záporné, nebo dokonce číslovka: um nosso poema „jedna naše báseň“, um dos nossos poemas „jedna z našich básní“, este meu amigo „tento můj přitel“, nenhum seu amigo „žádný váš přítel“, muito meu amigo „můj velký přítel“. Nikdy však nemůže být v kombinaci se členem a ukazovacím zájmenem: *o este meu amigo.

Postponované posesivum se většinou nachází ve zvolacích konstrukcíh: Deus meu! „Bože můj“.Filha minha“ „Děvče moje!“ atd. Ve spojení s jiným adjektivním zájmenem nebo číslovkou může být také použito v postpozici: esta amiga minha/esta minha amiga, cinco amigos meus/cinco meus amigos. Obecně platí, že použití posesiva v postpozici je příznakové.

Přivlastňovacích zájmen se používá také v různých ustálených a idiomatických vazbách:

Meu, minha: tvaru „meu“ se používá hovorově a lidově ve funkci vokativu: Oi meu, diz-me as horas. Empresta-me a borracha, minha! „Os meus“ se ve stejném stylu používá pro označení rodinných příbuzných a blízkých přátel: Os meus são a minha preopucação. Tu és dos meus. Ve vazbě „Não tenho nada de meu“ pak je idiomu použito ve významu být chudý.

Teu/tua: tvar „os teus“ označuje rodinné příbuzné a blízké přátele: „Cumpri-mentos a ti e aos teus.“ (Zdravím tebe a tvou rodinu.); „Ele é um dos teus, não é?“ (On je tvůj blízký přítel, že?). Ve vazbě „Não tens nada de teu“ pak je také idiomu použito ve významu být chudý.

Seu/sua: tvarů „os seus“ a „as suas“ se používá lidově /hovorově k označení rodinných příbuzných a blízkých přátel: „Ele dá-se bem com os seus.“ (On dobře vychází se svou rodinou“.). Také se mohou vyskytnout ve významu příslušníků stejné strany, vyznavačů stejného náboženství apod. „Aquele político e os seus roubaram tudo. „ (Ten politik a jeho strana rozkradli vše.). Ve vazbě „Não tem nada de seu“ pak je stejně jako v předchozích příkladech idiomu použito ve významu být chudý. Také se velmi často používá v ustálených vazbách typu:„O seu a seu dono.“ (Dluhy si plaťme, přáteli buďme.) Seu je součástí kompozita seu-vizinho „ prsteníček“.

Nosso/ nossa se používá v afektivním významu: „Como está o nosso doentinho?“ (Jakpak se má náš malý pacient?); „Os nossos ganharam.“ (Naši vyhráli.). Dále se používá také ve významu blízkých přátel: „Ele é dos nossos, podes confiar nele.“ (On patří k nám, můžeš mu věřit.). Velice často se používá tvaru „nossa“ jakožto zkráceného tvaru kompozita Nossa senhora „Panna/panenka Marie“. V neformálním jazyce pak tvoří expresivní prvek výpovědi: „O tempo passa tão depressa, nossa.“ (Ach bože, čas tak rychle letí.).

Vosso/ vossa se používá především ve významu skupiny, týmu pocházející ze stejného města, regionu či oblasti jako jsou ti, kterým vykáme: Os vossos ganharam. „Vaši vyhráli“.

7.5.Ukazovací zájmena

Zájmena ukazovací, tzv. demonstrativní, (portugalsky „pronomes demonstrativos“) jsou povahy adjektivní i substantivní a jejich funkcí je identifikovat mimojazykovou skutečnost vlastním ukazováním na základě komunikační situace. Plní tedy především „vlastní funkci deiktickou, přičemž poukazují na prostorové nebo časové umístění substance vzhledem k emitentovi a recipientovi. Na rozdíl od českých demonstrativ tento, ten, tamten, která vyjadřují jen různé stupně vzdálenosti, implikují portugalská ukazovací zájmena i vztah k příslušným osobám (jakožto gramaticky formalizovanému postižení účastníků komunikační situace)“ [318]: este livro „tato kniha“ implikuje vztah k první osobě (emitentovi), esse livro „ta kniha“ implikuje vztah ke druhé osobě (k recipientovi), aquele livro „tamta kniha“ implikuje vztah ke třetí osobě (k předmětu sdělení bez souvislosti s emitentem a recipientem).[319]

Demonstrativa se morfologicky i syntakticky chovají většinou chovají jako adjektiva:“ mají tetramorfní strukturu, rozvíjejí substantivum a kongruují s ním v rodě a čísle“[320]. V substantivní funkci jsou amorfní[321] a mají tvary isto, isso, aquilo.

singular

plural

neutrál

maskulinum

femininum

maskulinum

femininum

este livro

esta caneta

estes livros

estas canetas

isto

esse livro

essa caneta

esses livros

essas canetas

isso

aquele livro

aquela caneta

aqueles livros

aquelas canetas

aquilo

Stejně jako člen, i tato ukazovací zájmena se předložkami em a de stahují v následující tvary:

de + esta(s) ▶ desta(s) de + este ▶ deste(s) de + isto ▶ disto

de + essa (s) ▶ dessa(s) de + esse ▶ desse(s) de+isso ▶ disso

de + aquele(s) ▶ daquele(s) de + aquela ▶ daquela(s) de+ aquilo ▶ daquilo

em + esta(s) ▶ nesta(s) em + este ▶ neste(s) em + isto ▶ nisto

em + essa(s) ▶ nessa(s) em + esse ▶ nesse(s) em+isso ▶ nisso

em + aquele(s) ▶ naquele(s) em + aquela ▶ naquela(s) em+aquilo ▶ naquilo

a + aquele(s) ▶ àquele(s) a + aquela ▶ àquela(s) a+aquilo ▶ àquilo

Demonstrativa este, esta, estes, estas, isto se vztahují k osobám nebo věcem, které jsou blízké emitentovi nebo okamžiku výpovědi: „Quem é este homem aqui?“ (Kdo je ten muž?). K tomuto demonstrativu se vztahuje proadverbium aqui a agora. Kromě toho zastupuje příslovce nyní, dnes nebo letos v časových údajích: esta manhã= hoje de manhã, esta tarde = hoje à tarde, esta noite = hoje à noite, neste momento=agora. Tvary destes, destas mají také význam „takový: „Não posso dormir com um barulho destes.“ (V takovém hluku se nedá spát.). [322]

Demonstrativa esse, essa, esses, essas, isso se vztahují k osobám nebo věcem bližším oslovenému než mluvčímu. K tomuto demonstrativu se vztahuje adverbium aí. Kromě toho se zájmena užívá při odkazu na předchozí výpověď nebo kontext: Esse amigo é muito inteligente. Při časových údajích se toto ukazovací zájmeno vztahuje k nepříliš vzdálené minulosti či budoucnosti (nesse momento – v tu chvíli, nesse dia – v ten den): „Isso aconteceu em 1989.“ (To se stalo v roce 1989.). „Nesse ano terminou a guerra.“ (V tom roce skončila válka.); Tvary desses, dessas mají také význam „takový“ „Então eu ia fazer uma coisa dessas?“ (Copak já bych mohl něco takového udělat?.) Tvaru esse se užívá i v hovorových obratech:

„Ora essa!“ (No tohle!); „Essa é boa!“ (No to je dobré!); „Ainda mais essa!“ (Ještě tohle nám scházelo!).

Demonstrativa aquele, aquela, aqueles, aquelas, aquilo se vztahují k osobám a věcem vzdáleným od mluvčího i od oslovené osoby[323]: „Aqueles homens são já velhos.“ („Tamti muži už jsou staří“). K tomuto demonstrativu se vztahuje adverbium ali, acolá, lá. Označuje tedy vzdálenou minulost naquele dia, naquela altura, naquele ano, atd. Aqueles acontecimentos não devem repetir-se. „Ony události se nesmí opakovat.“. Také daqueles, daquelas mají význam „takový“: um homem daqueles – „takový člověk“. V mnoha případech se aquele používá pro oživení vyprávění. Označuje něco nebo někoho časově vzdáleného, či vágně určeného: „Naquele tempo a vida no campo era mais difícil.“ (Tehdy byl život na venkově mnohem těžší.). “S předložkou a tvoří stažený tvar àquele, àquela: Àquela hora ainda tudo dormia.“ V onu hodinu ještě všichni spali.“. Toto demonstrativum může být také komponentem kompozita aqueloutro, které se používá v případě, že nechceme dvakrát použít aquele/aquela: „Aqueles apanhavam maçãs, aqueloutros peras.“[324] (Jedni sbírali jablka a druzí zase hrušky.). Demonstrativum aquilo je hojně používáno místo isso a má expresivní a emfatickou hodnotu: „Eu já estava a contar com aquilo.“ (Já už jsem s tím počítal.); „Aquilo é que era um guarda-redes.“ (To byl ale pořádný brankář!!). S předložkou a opět tvoří stažený tvar: àquilo: Nunca prestes atenção àquilo que ele te diz. „Nikdy nevěnuj pozornost tomu, co ti říká.“

Všechny tři typy demonstrativ se mnohou pojit se zájmeny mesmo a próprio a v tomto spojení mají emfatický charakter: esse mesmo „přesně ten“, esse próprio „ onen sám“, isso mesmo „přesně tak“.

Ukazovací zájmena este a aquele mohou také zastupovat a poukazovat na dvě podstatná jména uvedená anaforicky v předchozí větě či v předchozí části věty. V tom případě este se vztahuje k bezprostředně předcházejícímu a aquele k dřívě uvedenému jménu: „O Pedro e o Paulo pintam: este pinta bem, aquele pinta mal.“.(Petr a Pavel malují, Pavel maluje dobře, Petr špatně.).

Mezi další ukazovací zájmena patří o mesmo „týž, totéž“ a tal „tento, takový, taková věc, tato věc“. „Ele sempre diz o mesmo.“ (On sám (osobně) tvrdí totéž.); „Ela mesma apareceu aqui.“ (Ona sama se tady objevila.).

Tal je zájmeno kvalitativně ztotožňující a jeho význam vyjadřuje totožnost vlastností pojmenované substance, implikující zpravidla srovnání s vlastnostmi substance jiné („takový = co do vlastností stejný nebo podobný). Může stát před podstatným jménem, při důrazu za ním anebo také samostatně: tal homem „tento muž“, por tal razão „ z tohoto důvodu“, a tal ponto que „ do takové míry, že“…, Fernando de tal „ jistý Fernando“. Tal má bimorfní strukturu: má stejný tvar pro mužský a ženský rod (tal homem „takový muž, člověk“, tal mulher“taková žena“), a dva různé tvary pro singulár a plurál: tal/tais (tais homens „takoví muži, lidé“, tais mulheres „takové ženy“). Jako substantivní však je tvarově neměnný a nepodléhá modifikacím ani rodu ani čísla a významově je synonymní s tal coisa „taková věc, něco takového“. Velmi blízký tomuto významu zájmen má spojení tal e qual “ stejný,-á jako, přesně jako: „Ela é tal e qual o pai.“. (Ona je úplně stejná jako její otec.) Ve spojení tal ou qual pak znamená „přibližně, podobně“: „Isto é tal ou qual o mesmo.“ (To je téměř stejné.). Tvar tal je zařazován někdy do neurčitých zájmen. „Apareceu um tal bem simpático“ (Objevil se tam jeden takový sympaťák.).

Mesmo „tentýž“ má stejně jako ve španělštině „bezprostředně identifikační význam“[325]. Jde o „obecně relační tetramorfní adjektivum“[326]. Tvar mesmo má také, stejně jako ve španělštině, „neutrální korelát okazionální, tedy mohou se substantivizovat pomocí členu – o mesmo - totéž“ [327].

Portugalská demonstrativa v určitém kontextu mohou nabývat také subjektivní hodnoty. Esse, este má v mnoha případech pejorativní význam, aquele zase emfatický, zdůrazňující. Pomocí ukazovacích zájmen můžeme tvoři expresivní věty a ustálené vazby, vyjadřovat pomocí nich despekt a různé emoce, jako je například překvapení, úlek, údiv, apod.

Essa agora!

No toto!

Ainda mais esta!

Tohle nám tedy scházelo!

Essa é boa!

No, to je teda dobrý!

Essa é que essa.

V tom je právě ten háček.

por essas e por outras

z určitých důvodů…

Esta gente!

To jsou ale lidi!

Este João!/Esse João!

Ten Jan! (despekt)

Com esta fiquei pasmo!

Zůstal jsem z toho paf!

Por esta não esperava.

Tak to jsem teda nečekal.

Aquele é que é…!

To je ale pořádná/ý + substan.

tudo aquilo que …

všechno to, co…

sem mais aquelas

bez ceremonií, volně, po vůli

não estar com mais aquelas

bez servítků, kategoricky

e mais isto e mais aquilo

ještě to a pak zase ono

por isso

proto

Não estou para isso.

Tak na toto nemám buňky.

Ora essa!

Na to se teda podívejme.

7.6.Zájmena vztažná

Zájmena vztažná (portugalsky „pronomes relativos“) jsou „zájmena relativně vymezovací, neboli parciálně delimitativní, to znamená, že plní funkci neúplnostně, tedy parciálně či částečně, tj. vyjadřují neúplné zahrnutí substancí do vymezeného celku.“[328]

Jsou povahy adjektivní nebo substantivní a jejich funkcí je: „zprostředkovávat spojení mezi větami odkazem na syntaktická substantiva nebo adjektiva jakožto antecedenty.[329]V portugalštině mají stejnou formu jako zájmena tázací.“[330]

Nejčastější je použití tvarově neměnného, amorfního, que, „co, který, která, kteří, které“. Je neohebné v rodě a v čísle a v případě nutnosti je shoda s podstaným jménem vyjádřena členem: o que, a que, os que, as que. Může se vztahovat k osobám i věcem. V případě nutnosti vyjádření pádu se que nebo o que „ten, který; to, co, což, a to“ pojí s příslušnou předložkou nejčastěji však předložkou jednoslabičnou:

pád

předložka

1.

co

que

2.

čeho (jehož, něhož)

de, sem

que

3.

čemu (čemuž, jemuž)

a

que

4.

co

a

que

5.

oslovujeme, voláme

que

6.

o čem (o čemž, o němž, níž)

de

que

7.

s čím (s čímž, s nímž)

com

que

O jornalista de que lemos no jornal…. Novinář, o němž jsme četli v novinách,

É o país em que (=onde) nasceu. To je země, v níž se narodil.

Era o que ninguém sabia. To bylo to, co nikdo nevěděl.

Neutrální korelát o que uvozuje apoziční větu vedlejší. Znamená „což“ a je odděleno od předchozí věty čárkou.

Ganhou novo prémio, o que lhe agradou muito. Vyhrál novou cenu, což ho hodně povzbudilo.

Dalším vztažným zájmenem je zájmeno quem „ který, kdo, ten, kdo“, které je amorfní, tudíž neměnné v rodě a v čísle a nikdy se nepoužívá se členem. Vztahuje se jen k osobám či k personifikovaným neživým substantivům. Je možné jej nahradit demonstrativním zájmenem. Může být použit bez antecedentu anebo s kataforickým referentem:

Quem quer dinheiro, tem que trabalhar. Kdo chce mít peníze, musí pracovat.

Aquele que quer dinheiro, tem que trabalhar. Ten, kdo chce peníze, musí pracovat.

Feliz é quem tiver dinheiro. Šťastný bude ten, kdo bude mít peníze.

Quem může nahradit také o a qual, a qual, os quais, as quais. Velmi často se používá tvaru quem s pádovými předložkami:

pád

předložka

1.

kdo

quem

2.

koho

de, sem

quem

3.

komu

a, para

quem

4.

koho

a

quem

5.

oslovujeme, voláme

quem

6.

o kom

sobre, de

quem

7.

s kým

com

quem

Carlos, de quem sou amigo há dez anos . Carlos, jehož přítelem jsem deset let…

São preocupações de quem nada tem que fazer. To jsou starosti toho, kdo nemá nic na práci.

Ele era amigo com quem estudou escola. Byl to přítel, s nímž studoval ve škole.

V akuzativním pádu je quem použito jak bez předložky, tak s předložkou a. Použití s předložkou a není povinné, nýbrž fakultativní.

Zájmeno qual se vztahuje na osoby i věci. Jeho bimorfní tvar se určuje podstatným jménem, ke kterému patří. Případnou kongruenci vyjadřuje buď člen anebo plurální koncovka: a qual, o qual, os quais, as quais „který, která, kteří, které“. Toto vztažné zájmeno se vztahuje k osobám i k věcem. Klade se v případech, kdy by užitím zájmena que mohlo dojít k nejasnosti:[331]

pád

předložka

1

co

o/a qual

2.

čeho (jehož, něhož)

de, sem

o/a qual

3.

čemu (čemuž, jemuž)

a, para

o/a qual

4.

co

a

o/a qual

5.

oslovujeme, voláme

o/a qual

6.

o čem (o čemž, o němž, níž)

sobre, de

o/a qual

7.

s čím (s čímž, s nímž)

com

o/a qual

Deu-me a carta que foi escrita por um grupo de amigos, a qual foi publicada na revista.

Dal mi dopis, který napsala skupina přátel, a který byl uveřejněn v časopise.

V adjektivních explikativních větách je oddělen čárkou od věty předchozí:

Chegou o famoso jornalista, o qual celebrou o lançamento do seu novo livro.

Přijel známý novinář, ten, který slavil křest své nové knihy.

Kromě toho se tohoto zájmena užívá po víceslabičných předložkách a předložkových výrazech, např. entre „mezi“, contra „proti“,durante „během“, sobre „o“, para“pro“, perante „přes“, segundo „podle“, além de „kromě“, através de „přes“, a respeito de „vzhledem k“, de acordo com „podle, v souladu s“, ao cabo de „pro účel“, no final de „na konci“, apod… Po jednoslabičných předložkách com „s“, em „v“, (kromě sem „bez“ a por „pro“) lze použít stejně o qual jako que.

Os irmãos entre os quais cresceu. Sourozenci, mezi nimiž vyrůstal…

É um assunto contra o qual Je to věc, proti níž nic

nada há a fazer. nezmůžeme.

É uma coisa sem a qual não posso Je to něco, bez čehož si nedokážu

imaginar a vida. představit život…

Zájmeno o qual se klade při vymezování určitého počtu: um dos quais „ z nichž jeden“, uma das quais „ z nichž jedna“, alguns dos quais „z nichž někteří“, algumas dos quais, „z nichž některé“, apod.

O professor apresentou duas conferências, uma das quais foi dedicada ao problema da crise em Portugal. Profesor měl dvě přednášky, z nichž jedna byla věnována problému krize v Portugalsku.

Dalším vztažným zájmenem je posesivně relativní adjektivní zájmeno s tetramorfní strukturou cujo, -a, cujos, -as „jehož, jejíž, jejichž“. Zatímco se v češtině toto vztažné zájmeno shoduje v rodě a v čísle s předchozím zájmenem, v portugalštině se shoduje s podstatným jménem, před nímž stojí. Nikdy tomuto zájmenu nepředchází člen. [332]

A escola, cujo diretor[333] é Jõao Santos, é de muito alta qualidade.

Škola, jejíž ředitelem je João Santos, je velmi kvalitní.

Někdy se projevuje snaha nahrazovat cujo jiným vztažným zájmenem, například de quem, de que, do qual:

Vou lembrar-me sempre das pessoas de quem fiquei amigo.

Vždy budu vzpomínat na ty, s nimiž jsem se spřátelil.

Předchází-li cujo dvě nebo více podstatných jmen, musí se shodovat v rodě a čísle s nejbližším z nich, případně se opakovat před každým:

Eram crianças cuja felicidade e cujo amor se depreendem dos valores materiais.

To byly děti, jejichž štěstí a láska se odvíjí od materiálních hodnot.

K dalšímu typu vztažných zájmen patří tetramorfní zájmena kvantitativně vymezovací quanto a tanto, které je povahy adjektivní, tedy tvoří tvary ženského a mužského rodu quanto, quanta, quantos, quantas, tanto, tanta, tantos, tantas. Vždy se shodují s podstatným jménem v rodě a čísle. Tato kvantitativně vymezovací zájmena obsahují sémantický rys kvantity, a proto spadají do funkční třídy kvantifikátorů, která prostupuje různými slovními druhy a jejíž centrum tvoří číslovky. Proto mají kvantitativně vymezovací zájmena k číslovkám velmi blízko.[334] Užívá se jich jak samostatně, tak souvztažně při srovnávání ve funkci proadverbiálně vymezovací: tanto…quanto; tanta…quanta; tantos…quantos; tantas…quantas.

Nunca me dará tanto dinheiro. Nikdy mi tolik peněz nedá.

Quantos livros lês? Kolik knih čteš?

Dei tanto quanto me foi possível dar. Dal jsem tolik, kolik jsem mohl dát.

Consegue sempre fazer tudo quanto lhe dizes. Podaří se mu vždy udělat vše, co mu řekneš.

Conhece quantos professores há na escola. Zná všechny profesory, kteří jsou v této škole.

Tanto a quanto se vyskytují v následujících ustálených spojeních:

Tanto faz.

To je jedno

Tanto me/lhe/te importa.

To mi/mu/tobě jedno.

Tanto melhor.

O to lépe.

Tanto pior.

O to hůře.

a páginas tantas.

v určitý okamžik, jednou

às tantas.

velmi pozdě; snad/asi.

Trabalho às tantas da noite.

Pracuji až do pozdních nočních hodin.

Às tantas ele tem razão.

Možná má pravdu.

Ve funkci vtažných zájmen se nachází také onde. Jeho příslušnost ke slovnímu druhu zájmen však není jednoznačně stanovena. Portugalské gramatiky hovoří o onde jakožto vztažném zájmenu, nahrazující výraz „em que“ („v němž“), jiní je zařazují do vztažných deiktických adverbií (především pak brazilské gramatiky).

7. 7.Tázací zájmena

Zájmena tázací (portugalsky „pronomes interrogativos“, česky také interogativa) jsou zájmena „relativně vymezovací, neboli parciálně delimitativní, to znamená, že plní funkci neúplnostně, tedy parciálně či částečně, tj. vyjadřují neúplné zahrnutí substancí do vymezeného celku.“[335] Jsou povahy adjektivní i substantivní a jejich hlavní funkcí je „ identifikovat substance nebo jejich vlastnosti jako předmět otázky, tj. požadavku doplnění informace.“[336]

K tázacím zájmenům patří quem? que? qual/quais? quanto, -a, -os, -as?

Quem? /Kdo? se vztahuje jen k osobám. Pádové vazby vyjadřuje stejným způsobem jako ve funkci vztažného zájmena.

Quem mora nesta casa? Kdo bydlí v tomto domě?

Com quem vais ao cinema? S kým jdeš do kina?

De quem estão a falar? O kom to mluvíte?

Que?/Co? se vztahuje jen k věcem, stojí-li samostatně nebo se členem. Pádové vztahy se vyjadřují stejně jako ve funkci vztažného zájmena.

Que/O que queres? Co chceš?

De que falaram? O čem jste mluvili?

V případě, že se pojí s  podstatným jménem, pak má adjektivní význam „jaký, který“, popřípadě „kolik“ a pádové vztahy opět je možno vyjádřit jako ve funkci vztažného zájmena:

Que livro estás a ler? Jakou knihu čteš?

Que cidade vão visitar? Jaké město navštíví?

Com que rapaz falaste? S jakým klukem jsi mluvil?

Que horas são? Kolik je hodin?

Qual?/Quais? Jsou tázací zájmena, která se vztahují jak k osobám, tak k věcem. Na rozdíl od que se ho užívá zvláště v případě, je-li možnost výběru mezi dvěma nebo více osobami či věcmi. Spona se často vynechává:

Qual dos livros é melhor? Která z těch knih je lepší?

Quais os defeitos do telemóvel? Jaké jsou závady telefonu?

Qual é a profissão dele? Jaké je jeho zaměstnání?

Quais são os teus livros? Které knihy jsou tvoje?

Quanto? / Quanta? / Quantos? / Quantas? ve významu kolik může být použito jak samostatně v substantivní funkci (v tom případě je amorfní), tak s podstatným jménem v adjektivní funkci (v tom případě je tetramorfní). Stojí-li toto zájmeno s podstatným jménem, shoduje se s ním v rodě i čísle (na rozdíl od češtiny). V tomto případě se může vztahovat k osobám i k věcem. Pokud stojí samostatně, pak v neohebném tvaru quanto.

Quanto é um bilhete de ida e volta? Kolik stojí zpáteční lístek?

Quanto tempo demora a viagem? Jak dlouho trvá cesta?

Quantos alunos há na turma? Kolik studentů je ve třídě?

Uvedená ukazovací zájmena mohou plnit též funkci zájmen zvolacích:

Quem me dera ter sucesso! Kéž bych měla úspěch.

Que pena! Que vergonha! To je ale škoda. To je ale ostuda!

Quanto nós rimos! To jsme se nasmáli!

Quanto livros tens! Ty máš ale knih!

Tázací zájmena jsou často doprovázena emfatickým výrazem É QUE, který se nazývá „clivagem“. Tato vsuvka se klade před slovesa nebo po podstatném jménu, které doprovází tázací zájmeno:

Onde é que moras? Kdepak bydlíš?

Como é que te chamas? Jakpak se jmenuješ?

7.8.Zájmena neurčitá

Zájmena neurčitá mohou být kvalitativně i kvantitativně rozlišující.[337]

Zájmena kvalitativně rozlišují (alterátory) jsou „kvalitativně vymezovací lexémy, které udávají vztah rozdílnosti“[338] (outro, outra, demais, os outros).

Zájmena kvalitativně neurčitá „vymezují danou substanci jako neurčitou, kontextově nezapojenou.“[339] Patří k nim adjektivní zájmena (algum, alguma, alguns, algumas, algo, alguém), která jsou považována za pravá neurčitá zájmena.

Zájmena kvantitativně vymezovací mají schopnost „vymezovat buď absolutně (totálně) nebo parciálně (částečně)“[340].

Zájmena absolutně vymezovací[341] „vyjadřují úplné a bezvýjimečné zahrnutí substancí do vymezeného celku, nebo plní funkci záporně (negativně) vymezovací, tj. vyjadřují absolutní nulovost zahrnutí do celku.“[342] Patří zde totalizační zájmena cada, todo, toda, todos, todas, tudo nebo záporně vymezovací zájmena nada, nenhum, nenhuma, nenhuns, nenhumas, ninguém. „Tato zájmena bývají tradičně řazena do neurčitých zájmen, přestože některé gramatiky správně upozorňují na to, že u absolutních vymezovacích zájmen rozhodně nejde o vymezení neurčité. Krajní hodnota absolutní zahrnutosti do celku, nebo naopak absolutní vyloučenosti z celku, dodává jejich významu kvantitativní určitost, i když je to bez číselného vyjádření. Právě toto nečíselné a nepřesné vyjádření vede k zařazení do neurčitých zájmen.“[343] Zatímco 110 alunos „100 studentů“ je přesně vyčísleno, pak todos os alunos “všichni žáci“ není přesně kvantitativně numericky vyčísleno.[344]

Kvantitativní zájmena parciálně/částečně vymezovací vyjadřují „neúplné zahrnutí substancí do celku“[345]. Jsou považována za vlastní zájmena neurčitá (indefinitní) a patří i k nim: algum, alguma, alguns, algumas, alguém, algo. Některá zájmena mohou mít význam „libovolné výběrovosti, jako jsou zájmena libovolně vymezovací neboli arbitrární“[346] (qualquer, quaisquer, quem quer que, onde quer que, atd.)

Většina neurčitých zájmen může být jak substantivní, tak adjektivní povahy. V případě substantivních zájmen platí, že jsou neohebná. U některých z nich je však důležité rozlišit kategorii životnosti a neživotnosti: alguém“někdo“ /algo „něco“; ninguém „nikdo“/ nada „nic“.

Ohebná: nesamostatná

neohebná: samostatná

mužský rod

singulár plurál

ženský rod

singulár plurál

živ./neživ.

algum

alguns

alguma

algumas

alguém/algo

nenhum

nenhuns

nenhuma

nenhumas

ninguém/nada

todo

todos

toda

todas

tudo

outro

outros

outra

outras

outrem

certo

certos

certa

certas

vário

vários

vária

várias

tanto

tantos

tanta

tantas

quanto

quantos

quanta

quantas

qualquer

quaisquer

qualquer

quaisquer

K neohebným substantivním zájmenům patří alguém, algo, ninguém, nada, tudo, outrem, nada, cada.

K ohebným zájmenům pak patří ostatní zájmena a platí u nich následující pravidla.

U negativních zájmen je nutné přihlédnout k pravidlu o dvojím záporu. V portugalštině se klade sloveso v záporném tvaru, pokud negativní zájmeno stojí za ním. V případě, že negativní zájmeno stojí před slovesem, pak se sloveso klade ve tvaru kladném, i když se této konstrukce používá spíše sporadicky:

Não sei nada. Nevím nic.

Nada posso fazer. Nic nemohu udělat.

Não falei nunca do que aconteceu. Nikdy jsem nemluvil o tom, co se stalo.

Nunca falei do que aconteceu. Nemluvil jsem nikdy o tom, co se stalo.

Nada je součástí ustálených spojení a idiomatických vazeb:

Não é nada.

To nic není.

Nunca pergunta nada.

Nikdy se na nic neptá

Nada posso fazer.

Nic nemůžu udělat.

Nada disso!

Nic takového.

Nada de exageros!

A žádné přehánění!

De nada !

Není zač.

dentro em nada

hned

por tudo e por nada

zbytečně

Nada feito!

A nic z toho!

Nada a fazer!

Nedá se nic dělat.

dar em nada

něco nevyjít

nada mais nada menos que… než

nic víc nic míň,…. než

Qual nada?!

Jak to že nic?

Zájmena parciálně kvalitativně vymezující algum, alguma, alguns, algumas jsou někdy použity za podstatným jménem a stávají se tak z nich záporná neurčitá zájmena a překládají se výrazem „vůbec žádný“. Před podstatným jménem pak mají význam „jistý, určitý“

De alguma maneira nós somos também responsáveis. „

My do určité míry jsme také zodpovědní“.

De maneira alguma eu posso concordar com isso.

„V žádném případě s tím nemohu souhlasit“.

Algum, alguma, alguns, algumas mohou být také kvantitativně parciálně vymezovací a v množném čísle mohou mít význam neurčitého množství, které se překládá do češtiny jako „několik“:

Encontrei alguns colegas de trabalho. Potkal jsem několik kolegů z práce.

Confesso que tive algum medo. Přiznávám se, že jsem také měl trochu strach.

Comprei algum vinho. Koupil jsem nějaké víno.

Ke kvalitativně neurčitým zájmenům patří také certo, certa, certos, certas (expresivně také certinho), která ve funkci neurčitého zájmena stojí vždy před podstatným jménem s významem „jistý, jakýsi nějaký“. V pozici za podstatným jménem má význam „zaručený, spolehlivý, bezpečný, jistý, správný“: um certo humor určitý humor „určitá dávka humoru“ x um humor certo „správný humor“, a uma certa hora“ v jistou hodinu“ x à hora certa „ v přesnou hodinu“; um certo amigo „jistý (nějaký) přítel“x um amigo certo „spolehlivý (stoprocentní) přítel“; certa ocasião „určitá příležitost“ x a ocasião certa „správná příležitost“, uma certa idade „jistý věk“ x a idade certa „pravý (správný) věk“.

K alterátorům[347] patří také obecně relační adjektivum outro, outra, outros, outras a jeho synonyma, jako jsou diferente, diverso, distinto, demais. Outro má substantivní korelát outrem. Expresivně lze také použít outro qualquer „jakýkoliv jiný“. Se zájmeny ho sbližuje schopnost zastupovat substantivum, případně k němu kontextově odkazovat[348]. „Aqui há um livro, ali há outro.“ (Tady je jedna kniha, tam je druhá.); „Traz-me outro papel.“ (Přines mi další/jiný papír.); „Fica para outro dia.“ (Necháme to na jiný den. (na jindy)“.

Ve spojení se členem určitým a s odkazovacím zájmenem o/a nabývá outro funkce, kterou B. Zavadil nazývá diferenciačně identifikační, která: „vyjadřuje protiklad dvou různých substancí a překládá se jako „druhý“, „další“, „opačný“.“[349] Este livro é mais bonito do que o outro. „Tato kniha je hezčí než ta druhá“. Někdy se používá i v přeneseném významu: A outra vida. „Posmrtný život.“; Noutro mundo „no onom světě“.

S předložkou de a em může tvořit stažený tvar: doutra vez „jindy“; noutro sentido „v jiném smyslu“; noutros tempos „ v jiných dobách (dřívějších)“.

V množném čísle může být opět alterátorem kvalitativně vymezujícím, pokud není spojen se členem: outros „jiní“ nebo ve spojení se členem může mít diferenciačně identifikační funkci: os outros „ti druzí“, stejně jako os demais, as demais, který implikuje navíc význam reziduálně identifikační (ostatní).[350]

K arbitrárním zájmenům v portugalštině patří qualquer, nebo pak také opisný tvar quem quer que, onde quer que, o que quer que. Qualquer může být povahy substantivní v případě substituce, nicméně převažuje u něj hlavně funkce adjektivní a jejich význam vymezuje danou substanci jako předmět libovolného výběru.

Je také součástí ustálených spojení a konstrukcí:

qualquer, quaisquer

kterýkoli, jakýkoli, kdokoli

sem quaisquer cerimônias

bez jakýchkoliv servítků

a qualquer momento

kdykoli

em qualquer parte

kdekoli

vou comprar qualquer coisa para comer

koupím si něco k snědku

qualquer pessoa

kdokoli

de qualquer maneira

jakkoli, nějak

em qualquer lugar

kdekoli

qualquer um

kdokoli /i despektivně: nevýznamný člověk/

ser/estar qualquer coisa

být něco/někdo (v pozitivním slova smyslu)

K absolutně vymezovacím zájmenům[351] patří cada „každý, každá“, a todo, toda, todos, todas, tudo.

Zájmena cada se obecně používá před podstatným jménem. Označuje individuálně každý prvek určité skupiny osob či věcí. Může stát před podstatným jménem v jednotném čísle: cada aluno „každý student“, cada revista „každý časopis“; před podstatným jménem v množném čísle, předchází-li jej číslovka cada dois ou três dias „každý druhý nebo třetí den“. Může implikovat složku pravidelnosti děje: em cada dez minutos „každých deset minut“, nebo intenzity děje: (expresivně) cada disparate, „velká hloupost“. Cada um, cada qual může znamenat také „každý z nich“, jako například ve větě: „Compraram um livo cada.“ (Každý z nich koupil knihu.).

Toto zájmeno je také součástí ustálených spojení.

Cada qual sente o seu mal.

Každý ví, kde ho bota tlačí.

cada vez mais

čím dál víc

cada vez que

pokaždé, když.

Ele há cada um!

To je ale chování! (údiv).

Tu tens cada uma!

Ty máš ale řeči! (údiv nad tím, co bylo řečeno)

Cada cabeça, cada sentença.

Víc hlav, víc názorů.

Totalizační neurčité zájmeno[352] todo, toda, todos, todas (expresivně se používá občas v lidovém hovorovém jazyku ve tvaru deminutivním: todinho, todinha) stojí se členem před podstatným jménem.

V případě, že je podstatné jméno v jednotném čísle, pak todo + o (a)+ substantivum znamená celý, celá: toda a família„ celá rodina“, todo o livro „celá kniha“, todo o mundo „celý svět“. Lze jej také klást za podstatné jméno (expresivní): „A família toda contagiou-se.“ (Rodina se celá nakazila.).

Ale v případě, že je podstatné jméno v čísle množném, pak todos + os (as)+ substantivum (pl) znamená všichni, všechny: todas as famílias “všechny rodiny“, todos os livros „všechny knihy“.

Časté je použití totalizátoru ve spojení s časovým údajem. todos os dias „každý den“, todo o dia „celý den“, todos os anos „každý rok“ todo o ano „celý rok“.

Používá se také ve významu „veškerý, veliký, veškerý“: com todo o amor „s veškerou láskou (s velkou láskou)“; com todo o esforço „s velkým úsilím“.

V pre-adjektivní pozici pak má význam měrového příslovce[353]: A cidade estava toda iluminada. „Město bylo celé osvětlené.“ Ela estava todo suado. „Byl celý zpocený (úplně, velmi)“Eles estavam todos felizes. „Byli úplně šťastní. (velmi).“

V nominální podobě znamená „všichni“: Todos já estamos aqui. „Již jsme tu všichni.“ Parem todos e prestem atenção! „Přestaňte všichni a dávejte pozor!“ Todos estão em casa. „Všichni jsou doma“.

Todo, toda, todos, todas, tudo jsou také součástí ustálených spojení a idiomatických vazeb:

à toda.

vysokou rychlostí (rychle jako blázen)

de todas as formas e feitios

jak jen to je možné (po dobrém či po zlém).

todos à uma

všichni zároveň.

andar de todo

být protivný

estar de todo

být nesnesitelný

estar em todas

být všude jednou nohou

Sabe-a toda.

On je obrychtovaný.

293 B. Zavadil, P. Čermák ( 2010:368-369).

294 Okurenčně = v závislosti na parolové realizaci, tedy na individuálním, konkrétním sdělování. Je to termín J. Šabršuly, který se nechal inspirova francouzským substantivem occurence „výskyt“ apud. B. Zavadil, P. Čermák (2010:27).

295 B. Zavadil, P. Čermák (2010:369).

296 Tamtéž.

297 Tamtéž.

298 Mimojazyková skutečnost, která se vztahuje k danému znaku.

299 Tamtéž.

300 Tamtéž.

301 B. Zavadil, P. Čermák (2010:371).

302 Tamtéž.

303 Tamtéž.

304 B. Zavadil, P. Čermák (2010:372).

305 Tamtéž.

306 Tamtéž.

307 Tamtéž.

308 Podle starého pravopisu psáno recto.

309 Podle starého pravopisu: recto.

310 Občas se vyskytuje hovorově você se slovesem ve druhé osobě jednotného čísla, ale tato inkongruence je vnímána jako nespisovná.

311 F. Čermák (1994:152).

312 F. Čermák (1994:35).

313 Tamtéž.

314 B. Zavadil, P. Čermák (2010:376).

315 Tamtéž.

316 B. Zavadil, P. Čermák (2010:377).

317 B. Zavadil, P. Čermák (2010: 382).

318 B. Zavadil, P. Čermák (2010:384).

319 Tamtéž.

320 Tamtéž.

321 Tamtéž.

322 C.Cunha, L.Cintra (1999:330).

323 C.Cunha, L.Cintra (1999:330-331).

324 Podle starého pravopisu: pêras.

325 B. Zavadil, P. Čermák (2010:387).

326 Tamtéž.

327

328 B. Zavadil, P. Čermák (2010:390).

329 B. Zavadil, P. Čermák (2010:391).

330 C.Cunha, L.Cintra (1999:346-347).

331 C.Cunha, L.Cintra (1999:349-350).

332 C. Cunha, L.Cintra (1999:350).

333 Podle starého pravopisu: director.

334 B. Zavadil, P. Čermák (2010:390).

335 Tamtéž.

336 C.Cunha, L.Cintra (1999:352-356).

337 B. Zavadil, P. Čermák (2010:387-392).

338 Tamtéž.

339 Tamtéž.

340 B. Zavadil, P. Čermák (2010:391).

341 B. Zavadil, P. Čermák (2010:390).

342 Tamtéž.

343 Tamtéž.

344 B. Zavadil, P. Čermák (2010:391).

345 Tamtéž.

346 Tamtéž.

347 B. Zavadil, P. Čermák (2010:388).

348 Tamtéž.

349 B. Zavadil, P. Čermák (2010:389).

350 Tamtéž.

351 B. Zavadil, P. Čermák (2010:390).

352 B. Zavadil, P. Čermák (2010:391).

353 Tamtéž.

8.ČÍSLOVKY - NUMERALIA

8.1.Obecná charakteristika číslovek

Číslovky jsou řazeny k tzv. amplifikátorům - kvantifikátorům. „Jde o slovní druhy nástavbové, které se sémanticky i morfologicky opírají o některé slovní druhy. Číslovky jsou slovnědruhovým prostředkem postihování kvantity, a to přímo jejím pojmenováním formovaným adjektivně, substantivně nebo adverbiálně.“[354]

Kvantitativnost však mohou vyjádřit i některé jiné slovní druhy, jako například měrová adverbia, nečíslovková substantiva, která mají význam neurčité kvantity (quantidade, multidão), měrová substantiva (jako je: um quilo, um litro a v přeneseném významu také um copo“pohár“, uma garrafa „láhev“, uma cuba „nádrž“). Patří sem také substantiva hromadná: o povo, o rebanho, um grupo, a také podstatná jména, jež jsou ve svém vzniku přímo motivovaná číslovkami, jako je o cinco „pětka“, o zero „nula“, dezena „desítka“ muito „mnoho“, která však za číslovky ve vlastním slova smyslu nepovažujeme. Podobně bychom mohli mezi kvantifikátory zařadit nečíslovková adjektiva multilateral „mnohostranný“, multiforme „mnohotvarý“, múltiplo „mnohonásobný“, plural „množný“, pluridimensional „mnohorozměrový“, singular „jednotný, jedinečný“, apod. I některá slovesa mohou vyjadřovat kvantitu: multiplicar „mnohonásobit“, dividir „dělit“, copiar „okopírovat“, „duplicar“ zdvojnásobit, apod.

8.2.Sémantická klasifikace číslovek[355]

Sémantická charakteristika číslovek je založena na „lexikálním postižení tematické kategorie kvantovosti“. Mezi ontologickou podstatou číslovkových významů a jejich jazykovým ztvárněním však není vždy vztah přímé souvislosti. B. Zavadil hovoří o „asymetrii“: „Prvním takovým asymetrickým vztahem je už to, že ontologicky je kvantovost především příznakem substancí (eventuálně i procesů), proto by její postižení mělo být v symetrickém odrazu vázáno v zásadě na pojmenování adjektivní (případně adverbiální) povahy.[356]

Podle toho, jak je ontologická kvantovost jazykově stylizována v číslovkových významech, můžeme číslovky klasifikovat do pěti významových skupin.

1. číslovky základní „numerais cardinais“ – pojmenovávají numericky (číselně) pojatý prostý počet substancí: cinco „5“, dezassete „17“, noventa e nove „99“;

2. číslovky řadové „numerais ordinais“ - pojmenovávají numericky pojaté pořadí substancí: primeiro „první“, sétimo „sedmý“;

3. číslovky násobné „numerais multiplicativos“ – pojmenovávají numericky pojatou násobenost obsahu substancí: duplo „dvojnásobek“, triplo „trojnásobek“, quadruplo „čtyřnásobek“, quíntuplo „pětinásobek“;

4. číslovky dílové „numerais fraccionários“- pojmenovávají číselně vyjádřenou část nějakého celku: um terço „jedna třetina“, três quintos „tři pětiny“;

5. číslovky skupinové „numerais coletivos[357]“ – pojmenovávají substantivně pojatý počet číselným udáním početnosti souboru jednotlivin, případně implikují i přibližnost: um trio „ trio“, um milhar „tisícovka“;

Kromě těchto pěti druhů číslovek dříve existovaly také číslovky podílné „numerais distributivos“ pojmenovávající různá množství substance v rovnoměrném vztahu k substanci jiné: sendos, sendas „po jednom, po jedné.[358] My zařazujeme do této kapitoly také číslovky skupinové a neurčité.

8.3.Základní číslovky

Co do struktury mohou být základní číslovky morfologicky amorfní, tedy jednovýchodná (nekongruují ani v rodě ani v čísle) nebo bimorfní (obsahují tedy exponenty shody v rodě a čísle se substantivem). Chovají se stejně jako adjektiva, která s podstatným jménem tvoří jednotný celek a kongruuje s ním v rodě i v čísle. [359]

1

um/uma

2

dois/duas

3

três

4

quatro

5

cinco

6

seis

7

sete

8

oito

9

nove

10

dez

11

onze

12

doze

13

treze

14

catorze/quatorze(br.)

15

quinze

16

dezasseis

17

dezassete

18

dezoito

19

dezanove

20

vinte

21

vinte e um

22

vinte e dois

30

trinta

40

quarenta

50

cinquenta

60

sessenta

70

setenta

80

oitenta

90

noventa

100

cem/cento

101

cento e um/ cento e uma

200

duzentos,-as

300

trezentos,-as

400

quatrocentos,-as

500

quinhentos,-as

600

seiscentos,-as

700

setecentos,-as

800

oitocentos,-as

900

novecentos,-as

1000

mil

1001

mil e um/ mil e uma

1200

mil e duzentos, mil e duzentas

K bimorfním číslovkám v současné portugalštině patří číslovky 1,2, a číslovky od 200 do 900.

V portugalštině evropské se používá pro číslovku 14 tvaru catorze, v brazilské portugalštině pak tvaru quatorze.

Číslovka um, uma, se může vyskytnout i ve tvarech plurálu, když pojmenovávání počítaného předmětu patří mezi pluralia tantum: umas calças „jedny kalhoty“. Čeština má pro takové případy celé zvláštní paradigmatické soubory tzv. číslovek souborových: jedny, dvoje troje, čtvery, patery apod. Portugalština souborné číslovky nemá a používá pro pluralia tantum základní číslovky: dois fósforos „dvoje zápalky“, quatro calças „čtvery kalhoty“, apod.

Číslovky pojmenovávající řádově stovky si uchovávají kongruenční dvojvýchodnou povahu i tehdy, když za nimi stojí jakákoli jiná číslovka adjektivního charakteru udávající řád nižší nebo vyšší, s nímž pojmenování stovek vytváří tzv. komplexní číslovkový výraz.[360] V portugalštině platí, že v komplexním číslovkovém výrazu se klade mezi desítkami a jednotkami, stovkami a desítkami, stovkami a jednotkami spojka „e“: U číslovek 21-29 splývá tato spojka ve výslovnosti s koncovým e číslovky vinte: vinte e um [vĩtiũ].[361]

Pro číslovku sto existují v portugalštině dva tvary, oba  neměnné v rodě: cem a cento. S desítkami a jednotkami se pak spojují pomocí spojky „e“. Tvaru cento se používá, následuje-li číslovka nižší než sto, např. cento e trinta 130, cento e dois 102. Tvar cem se klade naopak tehdy, následuje-li číslovka vyšší než sto nebo podstatné jméno: cem mil 100 000, cem homens „sto mužů“, cem crianças „sto dětí“, cem vezes „stokrát“, prédio número cem „budova číslo 100“.[362]

Rovněž při počítání a v samostatném postavení se klade cem: noventa e oito, noventa e nove, cem, centro e um….98, 99, 100, 101.

Číslovka 1000 ( portugalsky mil) se nemění v ženském rodě ani v množném čísle: mil euros „1000 euro“, mil vezes „ tisíckrát“, duas mil coroas „dva tisíce korun“ S jednotkami, desítkami nebo rovnými stovkami se spojuje spojkou e: 1011 mil e onze, 1100 mil e cem, 1001 mil e um, ale 1111 mil cento e onze. Tvar „milhar“ znamená „tisíce, tisícovky“ a spojuje se s předložkou de: milhares de soldados „tisíce vojáků“, milhares de cidadãos “tisíce občanů.“ [363]

Číslovky milhão, bilhão /bilião, trilhão/trilião jsou podstatná jména, tvoří tedy množné číslo: milhões, bilhões, trilhões. S počítaným předmětem se pojí pomocí předložky de: cem milhões de coroas „sto milionů korun“. Význam číslovky bilião byl závazně stanoven dohodou mezi několika zeměmi, která byla výsledkem “Deváté konference jednotek míry a váhy“(12-21. října 1948), na níž bylo zastoupeno také Portugalsko. Princip této dohody spočívá v tzv. pravidlu N, podle něhož v Portugalsku má platit následující systém:

1 000 000 = milhão

1 000 000 000 000 = bilião

1 000 000 000 000 000 000 = trilião

1 000 000 000 000 000 000 000 000 = quadrilião

1 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 = quintilião

1 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 = sextilião

Toto však platí jen pro evropské země, nikoli pro Brazílii či Spojené Státy Americké, což vede často ke zmatečným a dvojznačným interpretacím číselných údajů. V Brazílii totiž platí následující pořadí:

1 000 000 = milhão

1 000 000 000 = bilião

1 000 000 000 000 = trilião

1 000 000 000 000 000 = quadrilião

Zvláštním případem jsou také číslovky numerické. Jsou to společensky ustálené tvary základních číslovek, používané pro abstraktní pojmenování počtu nevztaženého k pojmenováním počítaných substancí (například při počítání na prstech).[364] U dvojvýchodných číslovek dává portugalština přednost bezpříznakovému mužskému rodu: zero, um, dois, três, apod.

V portugalštině se základních číslovek užívá pro vyjádření základních početních úkonů: sčítání, odčítání, násobení, dělení, umocňování, odmocňování[365].

• sčítání (adição, soma): 3+8=11: três mais oito são onze / é igual a onze;

• odčítání (substração): 9-4=5: nove menos quatro são cinco/é igual a cinco;

• násobení (multiplicação): 3.3=9: três vezes três são nove/três por três são nove, três multiplicado por três são nove;

• dělení (divisão): 9:3=3: nove dividido por três são três;

• umocňování (elevação a potência): šest na druhou: seis elevevado à segunda potência/ao quadrado; šest na třetí: seis elevado ao cubo; šest na čtvrtou: seis elevado à quarta potência;

• odmocňování (extração de raízes): druhá odmocnina z 36 je 6: a raíz quadrada de 36 é 6; třetí odmocnina z 216 je 6: a raíz cúbica de 216 – třetí odmocnina z 216, atd.

Mimo to se používá číslovek základních v letopočtech: no século XX „ve 20. století“, „em dois mil e treze „v roce 2013“; v datech: Estamos a quatro de julho[366] „Dnes je čtvrtého července.“; Hoje é três de outubro[367]. „Dnes je třetího října.“; no dia um de janeiro[368]/ primeiro de janeiro „prvního ledna“.

Numerických cifer se používá také při označování stránek, oddílů, kapitol, cvičení, atd.: página 23 „strana 23“; „capítulo II „kapitola II“; secção 3.1 „kapitola 3.1.“, exercício número 2 „cvičení 2“, a lição 21 „lekce 21“, o tomo vinte „dvacátý svazek“.

Také se objevují v udávání panovníků a papežů od 11 výše: Luís XIV „“Ludvík XIV“, João XXIII „Jan XXIII“.Do čísla 11 se používají řadové číslovky.

8.4.Číslovky řadové

Základní sémantickou funkcí řadových číslovek (numerais ordinais) je „numericky (číselně) pojmenovávat pořadí substancí.“[369] Ke každé číslovce základní existuje v portugalštině odpovídající číslovka řadová (výjimkou je pouze nulo/zero, kde stejně jako ve španělštině „funkci řadové číslovky plní postponovaná číslovka základní“ [370]: os conhecimentos zero „nulové znalosti“, o quilómetro zero „nultý kilometr“).

Všechny řadové číslovky v portugalštině mají povahu tetramorfních adjektiv, shodují se v rodě a v čísle s pojmenováním příslušné substance.

1

primeiro,-a

2

segundo,-a

3

terceiro,-a

4

quarto,-a

5

quinto,-a

6

sexto,-a

7

sétimo,-a (dříve psáno séptimo)

8

oitavo,-a

9

nono/noveno,-a

10

décimo,-a

11

undécimo,-a,/décimo,-a primeiro,-a

12

duodécimo,-a/décimo,-a segundo,-a

13

terciodécimo,-a/décimo,-a terceiro,-a

14

décimo,-a quarto,-a

15

décimo,-a quinto,-a

16

décimo,-a sexto, -a

17

décimo,-a sétimo,-a

18

décimo,-a oitavo,-a

19

décimo,-a nono, -a

20

vigésimo

21

vigésimo-a primeiro,-a

22

vigésimo,-a segundo,-a

30

trigésimo,-a

40

quadragésimo,-a

50

quinquagésimo,-a

60

sexagésimo,-a

70

septuagésimo,-a

80

octogésimo,-a

90

nonagésimo,-a

100

centésimo,-a

101

centésimo,-a primeiro,-a

200

ducentésimo,-a

300

tricentésimo,-a

400

quadringentésimo,-a

500

quingentésimo,-a

600

sexcentésimo,-a

700

septingentésimo,-a

800

octingentésimo,-a

900

nonagentésimo,-a

1000

milésimo,-a

1001

milésimo,-a primeiro,-a

1200

milésimo,-a ducentésimo,-a

2000

segundo milésimo

10 000

décimo milésimo

1 000 000

milionésimo,-a

Řadové číslovky zpravidla stojí s určitým členem, případně některým ze zájmen, někdy i s členem neurčitým. Řadová číslovka primeiro v postavení za podstatným jménem má význam také „prvotní, původní“; um primeiro s neurčitým členem může mít také význam „přední“.[371]

S řadovými číslovkami pro desítky a jednotky mohou řadové stovky vytvářet komplexní číslovkové výrazy,[372]například quadragésimo vigésimo primeiro „čtyřstý dvacátý první“.

V dnešní době převažuje používání základních číslovek, zejména jde-li o rozsáhlejší komplexní číslovkové výrazy.

Vedle toho má portugalština tvary číslovek odvozených od základních číslovek, jimiž se pojmenovávají období zahrnující příslušný počet let a k nim také existují příslušná adjektiva:

biénio

dvouletí

bienal

dvouletý

triénio

tříletí

trienal

tříletý

quatriénio/quadriénio

čtyřletí

quatrienal

čtyřletý

quinquénio

pětiletí

quinquenal

pětiletý

sexénio

šestiletí

sexenal

šestiletý

septénio

sedmiletí

septenal

sedmiletý

octénio

osmiletí

x

x

Portugalština také disponuje substantivy pro některá výročí:

centenário

stoleté výročí

cinquentenário

padesátileté výročí

bicentenário

dvousetleté výročí

tricentenário

třísetleté výročí

quadricentenário

čtyřsetleté výročí

quadringentenário

čtyřsetleté výročí

milenário

tisícileté výročí

Mimo to existují relační adjektiva, která se týkají údajů o věku a která lze také substantivizovat:

quadragenário

čtyřicetiletý

o quadragenário

čtyřicátník

quinquagenário

padesátiletý

o quinquagenário

padesátník

sexagenário

šedesátiletý

o sexagenário

šedesátník

septuagenário

sedmdesátiletý

o septuagenário

sedmdesátník

octogenário

osmdesátiletý

o octogenário

osmdesátník

nonagenário

devadesátiletý

o nonagenário

devadesátník

centenário

stoletý

o centenário

stoletý

Všechna tato substantiva a adjektiva s číslovkami etymologicky bezprostředně souvisejí, nicméně za vlastní číslovky je nepovažujeme[373]. Spolu s nimi souvisejí i další tvary: quarentão – čtyřicátník, cinquentão – padesátník, sessentão – šedesátník, oitentão – osmdesátník.[374]

Číslovky tvoří také další kompozita: dual „duál“, dualismo „dualismus“ dualizar „zdvojit“, duatlo „duatlon“, dualista „dualista“, bicéfalo „douhlavý“, biceps „dvouhlavý sval“, bicilíndrico „dvouválcový“, bifásico „dvojfázový“, bilabial „obouretný“, bimotor „dvoumotorové letadlo“, binómico „dvojčlen“, bipartidário „bipartijní“, bípede „dvounožec“, bissexual „bisexuál“, 3 (tri) tríada „triáda“, triângulo „trojúhelník“, tricéfalo „trojhlavý“, triciclo „trojkolka“, tricípito „triceps“, triclínico „ trojklonný“, tricolor „trojbarevný“, tricorne „třírohý“, tridáctilo „trojprstý“, tridente „trojzubec“, tridimensional „trojrozměrný“, trifásico „trojfázový“, trifólio „trojlístek“, trilateral „trojstranný“, tripartir „rozdělit na tři části“.

Řadové číslovky primeiro, segundo, terceiro, quarto, quinto nebo no primeiro lugar, no segundo lugar, no terceiro lugar, no quarto lugar, no quinto lugar mohou sloužit jako adverbiální markátory s významem za prvé, za druhé, za třetí, atd.[375]

8.5.Číslovky násobné

Násobné číslovky (portugalsky „numerais multiplicativos“) pojemenovávají určitě (numericky) pojatou násobenost obsahu jedné a téže substance. Morfologicky i syntakticky fungují především jako adjektiva, mohu se však také substantivizovat. Svým původem jsou to většinou latinské neologismy.

1x

simples

1,5x

sesquiáltero

2x

duplo, dobro

3x

triplo

4x

quádruplo

5x

quíntuplo

6x

sêxtuplo

7x

séptuplo

8x

óctuplo

9x

nónuplo

10x

décuplo

11x

undécuplo

12x

duodécuplo

100x

cêntuplo

Násobnost se vyjadřuje také základní číslovkou a výrazem tanto: três vezes tanto „třikrát takový“, vinte vezes tanto „dvacetkrát takový“.

8.6.Číslovky dílové

Číslovky dílové (portugalsky „numerais fraccionários“) pojmenovávají číselně vyjádřenou část nějakého celku. V portugalštině jsou substantivní povahy a disponují několika typy výrazových prostředků. Obecně k nim patří vyjadřování dělivosti v podobě zlomků (portugalsky „números fraccionários/fracções/quebrados“), desetinných čísel (portugalsky „números decimais“), procent (port. „percentagem“), případně promile („permilagem“).

Zlomky pojmenovávají číselně pojaté soubory stejně velikých dílů, na něž se rozkládá určitý celek. V portugalštině představují komplexní číslovkové výrazy složené z číslovky základní, jíž se pojmenovává čitatel, a číslovky řadové v bezpříznakovém tvaru maskulina, jíž se pojmenovává jmenovatel: 1/5 um quinto, 2/3 dois terços. Pro některé jmenovatele existují supletivní tvary: polovina- metade, pro jiné tvary morfologické: um terço-třetina, um quarto- čtvrtina, um quinto – pětina, um sexto – jedna šestina, um sétimo[376] – jedna sedmina, um oitavo – jedna osmina, um nono – jedna devítina, um décimo-desetina, undécimo – jedenáctina, duodécimo – dvanáctina. Pro počet od 11 výše existuje zvláštní derivační sufix -avos, který se připojuje k číslovkám základním: onze avos, doze avos, treze avos, catorze avos, quinze avos, atd.

1

-

40

quarenta avos/ quadragésimo

2

meio, metade

50

cinquenta avos/quinquagésimo

3

terço

60

sessenta avos/sexagésimo

4

quarto

70

setenta avos/septuagésimo

5

quinto

80

oitenta avos/octogésimo

6

sexto

90

noventa avos/nonagésimo

7

sétimo

100

cem avos/centésimo

8

oitavo

101

cento e um avos

9

nono

200

duzentos avos

10

décimo

300

trezentos avos

11

undécimo/onze avos

400

quatrocentos avos

12

duodécimo/doze avos

500

quinhentos avos

13

treze avos

600

seiscentos avos

14

catorze avos

700

setecentos avos

15

quinze avos

800

oitocentos avos

16

dezasseis avos

900

novecentos avos

17

dezassete avos

1000

mil avos/milésimo

18

dezoito avos

1001

mil e um avos

19

dezanove avos

20

vinte avos/vigésimo

21

vinte e um avos

30

trinta avos/trigésimo

Od čtvrtiny výše se může jmenovatel vyjádřit pomocí řadové číslovky v ženském rodě, k níž je připojeno podstatné jméno parte „část“:

1/ 4

um quarto, a quarta parte

1/6

um sexto; a sexta parte

3/8

três oitavos, três oitavas partes

6/9

seis nonos, seis nonas partes

4/12

quatro duodécimos, quatro duodécimas partes

milióntina

a milionésima parte

Desetinná čísla (números decimais) pojmenovávají na základě přesně vymezené desítkové soustavy díly, na něž se rozkládá nějaký celek. Těmito díly jsou: desetiny, setiny, tisíciny, atd. Matematický zápis obsahuje vždy cifry udávající počet celých, pak desetinnou čárku (vírgula) a cifry udávající příslušné díly podle desítkové soustavy. První cifra udává desetiny (décimos/décimas), druhá setiny (centésimos), třetí tisíciny (milésimos), atd.

1,00

um inteiro

0,1

um décimo/uma décima

0,01

um centésimo

0,001

um milésimo/uma milésima

3,5

três vírgula cinco

0,46

zero vírgula quarenta e seis

23,78

vinte e três vírgula setenta e oito

Určování procent a promile

Procenta se v portugalštině vyjadřují základní číslovkou a neměnným výrazem por cento. Promile se vyjadřuje podobným způsobem, přižemž místo číslovky cento se klade číslovka mil: 60% sessenta por cento, 20% vinte por cento, 3‰ três por mil.

8.7.Číslovky skupinové

Číslovky skupinové (portugalsky „numerais coletivos“[377]) pojmenovávají „substantivně pojatý počet v číselném vyjádření, přesněji řečeno, jde tu o soubory o určitém počtu nepojmenovaných jednotlivin – členů, kusů, exemplářů, jednotek, apod. Na rozdíl od číslovek základních, jejich číselné vyjádření často implikuje přibližnost.“[378] Tvoření skupinových číslovek je však defektivní, protože neexistují skupinové číslovky pro všechny soubory. um par „pár“, uma dezena „desítka, asi deset“, meia dúzia „půl tuctu“, dúzia „tucet“, uma quinzena „čtrnáct dní“, apod.

Skupinová pojmenování existují v portugalštině pro počet od 2 do 9, ale se specializovaným významem, který označuje hudební nebo pěvecký soubor o přís-lušném počtu členů“: duo/dueto, trio, quarteto, quinteto, sexteto, septeto, octeto, noneto. Mimo to existují skupinové číslovky typu: dezena „desítka, asi deset, vintena „asi dvacet“, trintena „asi třicet“, quarentena „asi čtyřicet“, cinquentena „asi padesát“, dúzia „tucet“, centena “asi sto“; milhar “tisícovka“, milheiro „tisícovka“.

8.8.Neurčité číslovky

Číslovky neurčité (portugalsky „números indefinidos“) pojmenovávají nečíselně relativní množství substancí, které jsou relativní a subjektivní povahy. Totéž numericky vyjádřitelné množství jednou znamená mnoho, jindy málo.[379] Patří zde takové výrazy, jako jsou například: muito „moc“, pouco „málo“, um pouco „trochu“, bastante „dosti“, demasiado „příliš“, mais „více“, menos „méně“, farto „dostatek“, vários „několik“.

V portugalštině se vyjadřuje malé nebo menší množství substantivním opisem um pouco de, um bocado de, expresivně pak um bocadinho de.[380]

Sémanticky s neurčitými číslovkami těsně souvisejí měrová adverbia, jejichž neohebné tvary je třeba odlišovat od adjektivních ohebných tvarů neurčitých číslovek: Tem pouco tempo (neurčitá číslovka) „Má málo času.“; Trabalha pouco.“ (měrové adverbium). „Pracuje málo.“[381]

V portugalské gramatice jsou občas tanto, quanto, pouco a muito zařazovány do slovního druhu neurčitých zájmen. My se však přikláníme k názoru, že jde o neurčité číslovky zájmenné ukazovací tanto,-a,-os-as; tázací quanto,-a,-os-as; vztažná tanto … quanto, úplnostně vymezovací ambos, ambas, os dois, as duas, os três, as três, os quatro, as quatro ve významu „oba“, „obě“, „všichni tři“, „všechny tři“, „všichni čtyři“, „všechny čtyři“, apod.[382]

354 Zavadil, Čermák (2010:345).

355 Zavadil, Čermák (2010: 346).

356 Tamtéž.

357 Podle starého pravopisu: colectivos.

358 Tamtéž.

359 Tamtéž.

360 Zavadil, Čermák (2010:348).

361 Z. Hampl (1972:187)

362 Tamtéž.

363 Tamtéž.

364 Zavadil, Čermák (2010: 346).

365 Z. Hampl (1972:189)

366 Podle starého pravopisu: Julho.

367 Podle starého pravopisu: Outubro.

368 Podle starého pravopisu: Janeiro.

369 B. Zavadil, P. Čermák (2010:352).

370

371 Z.Hampl (1972:194).

372 Tamtéž.

373 Tamtéž.

374 Ke slovu “sedmdesátník“ a „devadesátník“ jsme nenašli v dostupných lexikografických zdrojích žádný ekvivalent.

375 Tamtéž.

376 Dle starého pravopisu se píše séptimo.

377 Podle starého pravopisu platí tvar colectivos.

378 Tamtéž.

379 B. Zavadil, P. Čermák (2010:362)

380 Tamtéž.

381 Tamtéž.

382 (Zavadil, Čermák.2010:367).

9.SLOVESA-VERBA

Sloveso má funkci pojmenovávat „procesuální příznaky substancí nebo i autonomně pojaté procesy, nese v sobě morfologické kategorie modu, času, vidu a slovesného rodu a je vybavena exponenty pro vyjádření kongruence v osobě a čísle se subjektem. Jejich primární syntaktickou funkcí je funkce predikátoru- nositele a vyjadřovatele predikace a predikačních kategorií. Ve funkci predikátoru se sloveso stává základním konstitutivním prvkem věty“.[383]

Slovesa mohou mít finitní a nefinitní tvary. Finitní tvar slovesa je realizovaný určitými slovesnými tvary, zatímco nefinitivní tvary představují „přechod od slovesa k neslovesným slovním druhům (substantivům, adjektivům a k adverbiím)“.[384]. Nefinitní tvary neobsahují „explicitní morfologické vyjádření základních predikačních kategorií modu a času ani aktualizačních kategorií osoby a čísla (kromě případu osobního infinitivu a některých regionálních variant časovaného gerundia). Proces tedy lexikálně pojmenovávají, avšak nezařazují jej modálně a časově, ani jej neaktualizují, tj. neuvádějí jej do vztahu k účastníkům komunikační situace. Chovají e tudíž jako kvaziverba a ke slovesům je přiřazujeme jen na základě ustálené konvence opírající se o některé jejich verbální vlastnosti (procesuální lexikální význam, slovesnou syntaktickou valenci, schopnost vyjadřovat relativní časové významy- relativní současnost a předčasnost, u tranzitiv pak schopnost vyjadřovat významy slovesného rodu, atd.“[385]

Sloveso je v portugalštině flexivně nejbohatším slovním druhem: disponuje největším počtem morfologických tvarů a realizuje se v něm největší počet gramatických kategorií. Proto se podrobněji budeme současného slovesem a jeho gramatickými kategoriemi zabývat ve druhém dílu skript „Morfologie portugalského jazyka II - Sloveso“. Ke gramatickým kategoriím sloves patří osoba, číslo, čas, způsob, vid a rod. V portugalštině se rozeznávají tři způsoby: oznamovací, konjunktivní a imperativní. Podmiňovací způsob, charakteristický pro jazyk český, je většinou v portugalštině řazen mezi časy, nicméně tradičně patří také mezi způsoby.

Portugalština má v oznamovacím způsobu 10 časů a v konjunktivním způsobu 6 časů.

indikativ

indicativo

přítomnost /presente

přítomný čas – presente

budoucnost /futuro

budoucí čas– futuro do presente

budoucí čas složený – futuro do presente composto

podmiňovací způsob (kondicionál) – futuro do pretérito

podmiňovací způsob (kondicionál) složený – futuro do pretérito composto

minulost /pretérito

minulý čas jednoduchý – pretérito perfeito simples

minulý čas složený – pretérito perfeito composto

předminulý čas jednoduchý –pretérito mais-que-perfeito simples

předminulý čas složený-pretérito mais-que-perfeito composto

imperfektní čas-imperfeito

konjunktiv

conjuntivo

přítomnost /presente

přítomný čas – presente do conjuntivo

budoucnost /futuro

budoucí čas- futuro do conjuntivo

budoucí čas složený – futuro composto do conjuntivo

minulost /pretérito

minulý čas složený – pretérito perfeito do conjuntivo

imperfektní čas-imperfeito do conjuntivo

předminulý čas- pretérito mais-que-perfeito do conjuntivo

U časování sloves se podle zakončení v infinitivu dělí pravidelná slovesa do tří tříd. Do první třídy spadají slovesa zakončená na –ar, do druhé třídy slovesa zakončená na –er a do třetí třídy slovesa zakončená na –ir.

1. třída falar -ar

2. třída vender -er

3. třída partir -ir

Pravidelná jsou ta slovesa, u nichž zůstávají kmenové samohlásky i souhlásky ve všech tvarech beze změny. I u pravidelných sloves však může dojít k pravopisným změnám za účelem zachování stejné výslovnosti kmenových souhlásek.

Nepravidelná slovesa jsou taková slovesa, u nichž se mění kmenová samohláska nebo souhláska anebo slovesa, která přibírají jiné koncovky, než jaké příslušejí jejich typu časování. Několika slovesům chybějí některé tvary, nazývají se proto defektivní neboli neúplná, jiná slovesa mají naopak několik tvarů, například v příčestí, a nazývají se abundantní.

383 Zavadil, Čermák (2010: 199).

384 Tamtéž.

385 Tamtéž.

10.PŘÍSLOVCE – ADVERBIA

10.1.Obecná charakteristika

Adverbia (příslovce nebo také cirkumstativa, tj. okolnostní lexémy) patří k denominátorům, protože jejichž základní sémantickou funkcí je: „pojmenovávat různě široce pojaté okolnostní příznaky procesů nebo vlastnostních příznaků substancí“[386]. Rozvíjejí zejména slovesa nebo adjektiva, jen výjimečně se mohou vyskytovat jako přívlastek k substantivu. Na rozdíl od adjektiv, která kongruují se substantivem v rodě a čísle, a na rozdíl od sloves, která kongruují se svým podmětem v osobě a čísle, adverbia se k svému řídícímu členu přimykají bez jakýchkoliv morfosyntaktických změn. Stejně jako adjektiva lze adverbia sémanticky stupňovat.

10.2.Sémantická klasifikace adverbií

Adverbia blíže vymezují vlastnosti nebo procesy udáním jejich okolností místních, časových nebo způsobových, vzácněji také příčinných nebo udáním jejich míry (kvantity, intenzity). Mohou blíže vymezovat, sémanticky doplňovat či upřesňovat sloveso: „Desatou a chorar inesperadamente.“ (Dal se nečekaně do pláče.); adjektivum: completamente imóvel “úplně nehybný“ nebo také adverbium: bem pertinho „hodně blizoučko“. Mohou fungovat také jako pragmatické markátory věty: „Infelizmente, naquele momento não consegui ajudar.“ (Bohužel, nemohla jsem pomoci v tu chvíli.).

Adverbia jsou dvojího druhu: adverbia vlastní a adverbia deiktická. Adverbia vlastní se dále dělí na kvalitativní a kvantitativní.

10.3.Adverbia kvalitativní

Adverbia kvalitativní pojmenovávají „okolnostní příznak, který udává povahu vlastnosti nebo procesu, případně jejich zařazení časové nebo prostorové. Patří k nim vyjádření okolností místních, časových, způsobových, dubitativních (vyjadřujících pochybnost), afirmativních (vyjadřujících stvrzení, potvrzení, souhlas), dále adverbia negační (záporná) a také adverbia denotativní.“[387]

K příslovcím místním (advérbios de lugar) patří: abaixo “dole“, acima „nahoře“, adiante „vepředu“, aí „tamhle“, além“kromě“, aqui „zde“, atrás „za“, dentro „uvnitř“, fora „venku“, lá „tam“, longe „daleko“, perto „blízko“.

K příslovcím časovým (advérbios de tempo) patří agora „nyní“, ainda „ještě“, amanhã „zítra“, breve „brzy“, então „tehdy“, ontem „včera“ atd.

K příslovcím způsobovým (advérbios de modo) patří bem“dobře“, depressa „rychle“, devagar „pomalu“, mal „špatně“, bem „dobře“, corretamente[388] „správně“, facilmente „snadno“, apod.

K příslovcím dubitativním (advérbios de dúvida) patří acaso „snad, asi“, porventura „možná, snad, náhodou“, provavelmente „pravděpodobně“, talvez „snad, asi, možná“.

K příslovcím záporným (advérbios de negação) patří não „ne“.

K příslovcím afirmativním (vyjadřující souhlas nebo potvrzení) patří sim „ano“, certamente „určitě“, efetivamente „skutečně“, realmente „skutečně“.

Někteří gramatikové hovoří o tzv. denotativních adverbiích. K nim se řadí adverbia inkluzivní (advérbio de inclusão): até „dokonce i“, inclusivamente „včetně“; mesmo „dokonce“, também „také“; exkluzivní adverbia (advérbio de exclusão): apenas „sotva“, exlusivamente „výlučně“, salvo „kromě“, senão „pouze“, simplesmente „prostě, jednoduše“, só “pouze“, somente „pouze“, unicamente „pouze“ a také adverbium designační (palavras denotativas): eis „tady je“; rektifikační (advérbios de retificação[389]): aliás „alias“, ou antes „nebo spíše“, isto é „to znamená“, ou melhor „nebo lépe řečeno“; situační (advérbios de situação): afinal „nakonec“, então „tak, tedy“, atd. Jde o tzv. “pragmatické markátory výpovědi“, které slouží k vyjádření bezprostředních reakcí uživatelů jazyka na vnější podněty. Jsou to tedy nekonceptualizované mini výpovědi, které jsou projevem imitační, apelové nebo emocionální funkce jazyka.

10.4.Adverbia kvantitativní

Adverbia kvantitativní („advérbios de intensidade“) udávají míru vlastnosti, děje nebo jejich kvalitativního příznaku: assaz „dosti“, bastante „dosti“, bem „dost“, demais „příliš“, mais „více“, menos „méně“, pouco“málo“, quão“tak“, quase“téměř“, tanto „tolik/moc“, tão „tak“, etc.

Ke každému typu vlastních adverbií existují v portugalštině paralelní typy deiktické „proadverbiální“, s významem tázacím, vztažným, ukazovacím a vymezovacím i neurčitým. Tato deiktická adverbia jsou vnímána jako deiktory vůbec, proto se přiřazují k zájmenům.

Tázací příslovce (advérbios interrogativos) se používají jak v přímé tak nepřímé řeči pro zjištění příčiny porque?“, místa „onde“, způsobu „como“ a času „quando.

Do vztažných adverbií (advérbios relativos) někteří gramatikové zařazují vztažná zájmena: onde, quando, como, quando, protože plní funkci příslovce.

Do ukazovacích adverbií patří: aqui, aí, acá, ali, agora, assim, atd.

K vymezovacím adverbiím (delimitativním) patří ta, která charakterizují okolnostní příznak jako referenčně určitý, kvalitativně však nespecifikovaný: sempre „ vždy“, záporně vymezovací: nunca „nikdy“, jamais „nikdy“

K neurčitě vymezovacím adverbiím patří algures „někde“, algo „poněkud“.

10.5.Morfologická charakteristika

Z hlediska výrazové formy je možno portugalská adverbia klasifikovat do několika skupin: adverbia původní, adverbia odvozená, adverbia složená, adverbia premorfologická a adverbia konvertovaná.[390]

Adverbia původní jsou tvořena „jedním bázovým morfémem, synchronicky nesegmentovatelným na jednodušší znakové jednotky“[391]: bem, mal, amanhã, então, cedo.

Adverbia odvozená (deadjektivní) mají jako bázový morfém adjektivum v ženském rodě, k němuž je připojen sufix -mente, jehož prostřednictvím adjektiva přecházejí do třídy adverbií: agradável ▶ agradavelmente; correta ▶ corretamente, fácil ▶ facilmente, sincera ▶ sinceramente, positiva ▶ positivamente, diária ▶ diariamente, mensal ▶ mensalmente, interior ▶ interiormente, apod.

Adverbia složená vznikla „univerbizací ustálených spojení okolnostní povahy, tvořených zpravidla předložkou + substantivem nebo předložkou + adverbiem. Jde o tzv. příslovečné spřežky.“[392] Jako příklad uveďme agora, apenas, anteontem, apod.

Adverbia premorfologická jsou „lexikalizovaná ustálená spojení tvořená zpravidla předložkou + substantivem, předložkou + adverbiem nebo předložkou + adjektivem se souhrnným významem adverbiálním.“[393] V portugalštině se jim říká locuções adverbiais. Patří k nim například: a custo „nesnadno, těžce“, à distância „distančně, dálkově“, à pressa „ve spěchu“, a sós „o samotě“, ao acaso „náhodou“, ao contrário „naopak“, ao largo de „podél“, às escuras „po tmě“, com certeza „určitě“, em breve „brzy“, em vão „nadarmo“, já agora „už nyní“,na verdade „abych pravdu řekl“, à portuguesa „po portugalsku“, à checa „po česku“ à francesa „po francouzsku“, apod.

Adverbia konvertovaná jsou „původně adjektiva použitá ve významu adverbiálním v ustálených spojeních se slovesem.“[394] Jako příklad uveďme falar alto „ mluvit hlasitě“, dormir tranquilo „spát klidně“, cantar triste „zpívat smutně“, falar alegre „mluvit vesele“, voar livre „létat svobodně“. Tato konvertovaná adverbia se používají v lidovém jazyce často v deminutivním tvaru: falar baixinho „mluvit potichoučku“ nebo v superlativu lento – lentíssimo (velice pomalu) či lentissimimente.

10.6.Kategorie stupně u adverbií

Stejně jako kvalitativní adjektiva mohou se i kvalitativní adverbia stupňovat. Existuje zde pozitiv, komparativ (podřízenosti, nadřazenosti či rovnosti) a superlativ. Stupňování je většinou analytické, ale existují i tvary syntetické.

Analytické stupňování

Komparativní stupeň nadřazenosti (comparativo de superioridade) se tvoří pomocí vzorce: mais + adverbium + que nebo mais + adverbium + do que. „Anda mais depressa que (do que) o pai.“ (Chodí rychleji než otec.).

Komparativní stupeň podřazenosti (comparativo de inferioridade) se tvoří pomocí vzorce: menos + adverbium + que nebo menos + adverbium + do que. „Anda menos depressa que (do que) o pai.“ (Chodí méně rychle než otec.).

Komparativní stupeň rovnosti (comparativo de igualdade) se tvoří pomocí vzorce: tão + adverbium + como nebo tão + adverbium + quanto. „Anda tão depressa como (quanto) o pai.“ (Chodí stejně rychle jako otec.).

Superlativ absolutní se může tvořit jak synteticky, tak analyticky. Synteticky se tvoří přidáním superlativní koncovky -mente k adjektivní bázi ženského rodu v superlativním stupni (lentíssima, pouquíssima): lentíssimo – lentíssimamente, pouquíssimo – pouquissimamente.

Analyticky se může tvořit pomocí adverbia měrového muitíssimo: muitíssimo bem.

Syntetické stupňování

K syntetickým adverbiím v komparativu patří melhor “lépe“ a pior „hůře“. Občas se však objeví v mluvené řeči také tvary opisné: mais bem pintado „lépe natřeno“, mais mal executado „hůře provedeno“. V postpozici za adjektivem se však vyskytují pouze syntetické tvary. Está pintado melhor, foi executado pior.

Superlativ absolutní má také některé syntetické tvary: otimamente[395] „velmi dobře, výborně“, pessimamente „velmi špatně“.

Intenzivní superlativ ukazující hranice možnosti se pak tvoří pomocí konstrukce: o mais +adverbium+possível, o menos + adverbium+ possível. „Corre o mais depressa possível.“ (Poběž co možná nejrychleji.); „Compra-o o menos barato possível.“ (Nakup to co možná nejlevněji.).

Repetice adverbia

Lidově se používá pro vyjádření stupně duplicitní adverbium: „Já estava quase quase a chegar a casa quando começou a chover.“ (Už jsem skoro skoro dobíhal domů, když začalo pršet.).

386 Zavadil, Čermák (2010: 187).

387 Zavadil, Čermák (2010: 188).

388 Podle starého pravopisu: correctamente.

389 Podle starého pravopisu: rectificação.

390 Zavadil, Čermák (2010: 193-194).

391 Tamtéž.

392 Tamtéž.

393 Tamtéž.

394 Tamtéž.

395 Podle starého pravopisu: optimamente.

11.PŘEDLOŽKY

Předložky patří k operátorům vyjadřujícím vztahy mezi substantivy a jinými slovními druhy. Je pro ně typické to, že s daným substantivem vytvářejí syntagma, v němž předložka figuruje jako člen řídící a substantivum jako člen závislý. „V češtině se tato rekční funkce předložky projevuje v tom, že předložka řídí pád podřízeného substantiva.“[396] V portugalštině předložky nejvíce zasahují do konstrukcí s tranzitivními výrazy.

Obecně se předložky mohou dělit na primární a sekundární.

Primární předložky jsou jednoslovné a většinou etymologicky původní a mohou mít funkci buď pádovou nebo věcněvýznamovou.[397]

Funkce pádová neboli funkce jazykově strukturační je vázana na základní syntaktické pády genitivu, dativu a akuzativu a postrádá jakýkoliv lexikální význam: a cor da casa „barva domu“. Funkce sémanticky relační neboli věcněvýznamová je pak vázána na pády objektivu a cirkumstativu a lexikálně rozlišuje různé varianty významů objektových a cirkumstativních (lokačních, temporálních, způsobových nebo kauzativních). Velkým problémem však je vysoký stupeň polysémie předložek. [398]

Systematika významů portugalských primárních předložek (podle modelu Zavadil, Čermák: 2010:399)

význam

lokalizační

temporální

způsobový

příčinný

statický (kde?)

kinetický (kam?)

inessivní – v čem?

EM

illativní-

do (čeho)

A, EM

temporálně situační – kdy

A, EM

vlastní způsobový - jak

A, DE, EM

kauzální – pro co, kvůli (čemu)

POR

ablativní – od (čeho)

DE, DESDE

temporálně ablativní – od (kdy)

DE, DESDE

komitativní – při (čem), s (čím), za (čeho), bez (čeho)

COM, SEM

deessivní-z čeho

DE, DESDE

temporálně deessivní–

ze (kdy)

DE

adessivní – u (čeho)

A

adlativní-

k (čemu)

A

temporálně limitativní-do(kdy)

A

inferenciální- podle

SEGUNDO

směrově adlativní – směrem k

ATÉ

temporálně aproximativní kdy asi, asi v kolik, kolem kolikáté hodiny, dne

POR

terminativně adlativní-

až k (čemu), až (po)

ATÉ

terminativní –

až do (kdy)

ATÉ

terminativně illativní-

až do (čeho)

ATÉ

interessivní – mezi (čím)

ENTRE

interlativní-mezi(co)

ENTRE

intervalový-mezi jakými časovými limity

ENTRE

nástroje, prostředku – čím:

COM, POR, A EM

konessivní –

u (koho)

COM

kollativní –

Ke (komu)

COM

finálně temporální – na (kdy)

PARA

sociativní – s (kým)

COM

finální – pro (koho), za účelem (čeho)

PARA

subessivní – pod čím

SOB

sublativní-pod co

SOB

prozatimní – pro kdy

POR

agentu/kauzátoru – kým, čím

POR, DE

superessivní – na (čem)

SOBRE

superlativní – na(/co)

SOBRE

látky/původu – z (čeho), místo (koho, čeho)

DE, COM

peressivní – po (čem), kudy

POR

náhrady/záměny – za (koho co), místo (koho, čeho)

POR

kauzální –pro (co), kvůli (čemu)

POR

predessivní – před (čím)

ANTES DE

prelativní – před (co)

ANTES DE

postessivní – za (čím)

ATRÁS

postlativní – za (kým)

ATRÁS

posteriorní – (po jaké době)

ATRÁS, DEPOIS

„Primární předložky se mohou objevit také v komplexních tvarech verba finita a vyskytují se jak závazná formální součást některých perifrází“[399]: começar a, ajudar a, acabar de, continuar a demorar a, atd.

Sekundární předložky mohou být „simplexní, tedy jednoslovné, ale etymologicky nepůvodní, nebo komplexní, tedy mají podobu více konstrukcí tvořených substantivy nebo adverbii a primárními předložkami. Původní lexikální význam denominátorů, které do nich vstupují, je v nich zpravidla oslabený: jen pomáhá specifikovat různé významové odstíny těchto komplexních předložek.“[400]

Systematika významů portugalských sekundárních předložek (podle modelu Zavadil, Čermák: 2010: 402)

význam

lokalizační

temporální

způsobový

příčinný

Statický (kde?)

Kinetický (kam?)

inessivní – uvnitř (čeho)

dentro de

illativní-

do (čeho)

dentro de

temporálně situační – během (čeho)

durante

ao longo de

vlastní způsobový – podle (čeho)

conforme

de acordo com

em termos de

kauzální – pro (co), kvůli (čemu)

por causa de

devido a

pelo motivo de

pela razão de

adhesivní –

u, vedle (čeho),

junto a

ao lado de

ao pé de

adlativní –

k (čemu), vedle (čeho)

até a

ao lado de

ao pé de

perto de

aproximativní – kolem, okolo, k

por volta de

perto de

cerca de

komitativní – nehledě na (co)

sem contar

independentemente de

finální – za účelem (čeho)

com o objeto de

com o fim de

para o fim de

com a intenção de

deessivní-z čeho

delativní – zevnitř (čeho)

do interior de

substituční – na úkor (čeho), jménem (čeho)

à custa de

às custas de

em detrimento de

em nome de

kondicionální

predessivní – před (čím)

diante de

prelativní – před (co)

diante de

anteriorní – před

antes de

mediální – prostřednictvím, pomocí (čeho)

por meio de

com a ajuda de

através de

koncesivní přes (co), navzdory (čemu)

apesar de

a despeito de

em despeito de

postessivní – za (čím)

detrás de

postlativní – za (kým)

detrás de

posteriorní –

(po jaké době)

depois de

ao cabo de

superessivní – nad (čím)

em cima de

superlativní – nad (co)

em cima de

transkurzivní – během (čeho)

Durante

No decurso de

cirkumessivní - kolem, okolo (čeho)

ao redor de

nos arredores de

zřetelový – vzhledem k (čemu), pokud jde o (co), u příležitosti (koho, čeho)

em vista de

quanto a

em relação a

relativamente a

subessivní – pod (čím)

debaixo de

Sublativní – pod (co)

debaixo de

transessivní

Translativní – přes (co), skrz (co)

através de

extraessivní – venku (z), mimo (co)

fora de

Extraelativní ven z (čeho)

fora de

Aditivní – kromě (čeho)

além de

Většina předložek vykazuje polysémickou povahu. Jako příklad uveďme stručně následující předložky společně s významy, které mohou označovat:

a: lokalizační, temporální, způsobová: vou a Praga, às cinco horas, à portuguesa;

ante, antes: lokalizační, časová: antes das sete horas, ante o corpo da mãe, pé ante pé;

após: lokalizační i temporální: após eles, após uma hora e meia;

até: lokalizační, temporální: até ao quarto; Até amanhã!;

contra: lokalizační i abstraktně opoziční (situační): contra a opinião;

de: lokalizační, temporální i situační: de Praga, de segunda-feira, falar de arquitetura[401];

desde:temporální, lokalizační: desde o dia de ontem, desde Portugal;

em:lokalizační, temporální, situační: em casa, no Natal, falamos nisso;

entre:lokalizační, temporální, situační: entre a mesa e o sofá, entre segunda e terça-feira, entre o sonho e o desejo;

para: lokalizační, temporální, situační: vamos para Portugal, adiar a reunião para sábado, para chegar a tempo;

perante: prostorová, situační: perante eles, perante o mistério;

por: lokalizační, temporální, situační: viajar por Itália, pelo Natal, fazer por alguém;

sob: lokalizační, temporální, situační: sob o sofá, sob Pedro II (za vlády Petra II), sob este aspeto[402];

sobre:situační, lokalizační, temporální: sobre a mesa, sobre a madrugada, falar sobre alguma coisa.

396 B. Zavadil, P. Čermák (2010:398-401)

397 Tamtéž.

398 Tamtéž.

399 Tamtéž.

400 Tamtéž.

401 Podle starého pravopisu: arquitectura.

402 Podle starého pravopisu: aspecto.

12.SPOJKY

Spojky, (portugalsky „conjunções“), jsou operátory vyjadřující vztah mezi větnými členy nebo větami. Na rozdíl od předložek nevytvářejí s následujícím členem syntagma. Spojky nejsou jedinými spojovacími prostředky v jazyce. Obdobnou funkci plní i vztažná zájmena a adverbia. Podle způsobu spojení se tradičně rozlišují spojky souřadící a spojky podřadící, podle výrazové stuktury se pak spojky dělí na simplexní a komplexní.[403]

Spojky souřadící se nazývají spojky parataktické či koordinační (v portugalštině „conjunções“ nebo „conjunções coordenativas“). Vyjadřují vztah syntaktické koordinace, tedy souřadnosti. Vždy stojí mezi souřadnými větnými členy či větami a nezastávají ve větě volnou pozici. Nelze je například přesunout na začátek souvětí. Podle druhu vztahu souřadnosti se v portugalštině rozlišují koordinační spojky slučovací, vylučovací, rozdělovací, odporovací, důvodové a důsledkové.

Slučovací spojky (conjunções aditivas) jsou spojkami kopulativními a patří mezi ně: e, também, nem sequer, nem.

Vylučovací (conjunções alternativas) jsou spojkami alternativními nebo disjunktivními a patří k nim ou, quer… quer…, já… já…, ora ….ora.

Odporovací spojky (conjunções adversativas) jsou spojkami adversativními a patří k nim: mas.

Důsledkové spojky (conjunções consecutivas/conclusivas) jsou konsekutivní a patří k nim: logo, pois, portanto, por conseguinte, por isso.

Důvodové spojky (conjunções explicativas) jsou spojkami explikativními a patří k nim: que, porque, pois, porquanto:

Souřadící spojky mohou však mít i více než jeden význam. Například kopulativní spojka a může mít také adversativní hodnotu, jako například ve větě: Está bem vestido e tem frio. „Je dobře oblečen a je mu zima“. Spojka mas může mít nejen adversativní význam, ale také aditivní: Anoitece, mas a vida continua. „Stmívá se a život jde dál“.

Obdobnou funkci jako koordinační spojky mohou plnit tak zvané navazovací pragmatické markátory, v portugalštině nazývané „konektory“ (conetores[404]). Mohou být jednoslovné i víceslovné a na rozdíl od vlastních koordinačních spojek se často oddělují čárkami. Jsou intonačně samostatné, mohou zaujímat v souvětí různá postavení, jsou slučitelné s koordinačními spojkami a vztahují se k celé výpovědi. V portugalštině ke kontektorům patří: portanto, por isso, porém, apod.

Spojky podřadné (spojky nebo konektory subordinační, hypotaktické, portugalsky „complementadores“ nebo „conjunções subordinativas“), vyjadřují vztah syntaktické závislosti (subordinace) a zpravidla spojují věty vedlejší s větami řídícími. Jejich charakteristickým rysem je, že spolu s vedlejší větou, kterou uvozují, mohou stát před nebo za větou řídící, tedy i na začátku souvětí, což u spojek souřadících možné není.

Podřadné spojky se dělí podle významu na spojky s významem 1. časovým, 2. způsobovým; 3. příčinným; 4. podmínkovým, 5. kauzálním, 6. přípustkovým, 7. účelovým, 8. důsledkovým, 9. komparativním, 10. integrujícím a 11. proporcionálním a konformativním.

Spojky mohou být simplexní nebo komplexní.

Ke kauzálním spojkám (conjunções causais nebo complementadores causais) patří: porque, porquanto, como, pois que, já que, uma vez que, visto que, por isso mesmo que, atd.

K přípustkovým spojkám (conjunções concessivas nebo complementadores concessivos) patří: embora, ainda que, mesmo que, bem que, se bem que, nem que, atd.

K podmínkovým spojkám (conjunções condicinais nebo complementadores condicionais) patří: se, caso, contanto que, salvo se, sem que, dado que, desde que, a menos que, a não ser que, atd.

K účelovým spojkám (conjunções finais nebo complementadores finais) patří: para que, a fim de que, por que.

K časovým spojkám (conjunções temporais nebo complementadores temporais) patří quando, antes que, depois que, enquanto, mal, apenas, até que, logo que, sempre que, assim que, desde que, mal que, apod.

K důsledkovým a způsobovým spojkám (conjunções consecutivas nebo complementadores consecutivos) patří tal, tanto, tão, tamanho, de forma que, de maneira que, de modo que, de sorte que, apod.

Ke komparativním spojkám (conjunções comparativas nebo complementadores comparativos) patří: que, do que, tal … qual, quanto, como, assim como, bem como, como se, que nem,.

K integrujícím spojkám patří spojky, které uvozují vedlejší věty substantivní: se, que.

Proporcionální a konformativní spojky (conjunções proporcionais e conformativas nebo complementadores proporcionais e conformativos) jsou spojky: conforme, como, segundo, consoante, à medida que, ao passo que, à proporção que, enquanto, quanto mais…mais, quanto menos….tanto menos, quando menos….mais, quanto menos…tanto mais, apod.

Subordinačním konektorem jsou také relativa (vztažná zájmena a adverbia). Od spojek se liší tím, že pronominálně odkazují k tzv. antecedentu obsaženému ve větě řídící, jemuž subordinují příslušnou větu vedlejší. Na rozdíl od spojek plní ve větě vedlejší funkci jejich větných členů (cujo, quando, onde, que, quem, como).

403 B. Zavadil, P. Čermák (2010:403-404)

404 Podle starého pravopisu: conectores.

13.PRAGMATICKÉ MARKÁTORY

Ve starší gramatické tradici se za částice považovaly různé, vesměs krátké (často jednoslabičné) lexikální jednotky, jež nebylo možno považovat ani za větné členy, ani za volné gramatické morfémy. Většinou se přiřazovaly ke spojkám. V moderní formální lingvistice se používá termínu pragmatické markátory výpovědi, v portugalštině pak marcadores discursivos nebo apoios do discurso, expressões de situação, marcadores de estruturação da conversa, operadores discursivos, palavras denotativas. Dodnes však neexistuje obecně přijímaná klasifikace těchto prostředků. Jsou charakterizovány tím, že přispívají ke kohezi a koherenci jak psaného, tak mluveného projevu, jsou tvořeny různými slovními druhy. Jejich funkcí je strukturovat informace, řadit ji logicky a lineárně za sebou a vyjadřovat logické vztahy mezi nimi, (por um lado, por outro lado, em primeiro lugar, após, antes, depois, em seguida, seguidamente, até que, por último, para concluir), reformulovat myšlenky (ou seja, isto é, quer dizer, por outras palavras, quer dizer, ou melhor, dizendo melhor, ou antes, como se pode ver, é o caso de, como vimos, quer isto dizer, significa isto que, não se pense que, pelo que referi anteriormente), dále mohou sloužit k umocnění pravdivosti projevu (de facto, na verdade, na realidade, com efeito, por exemplo, efetivamente, note-se que, atente-se em, repare-se, veja-se, mais concretamente, é evidente que, a meu ver, estou em crer que, em nosso entender, certamente, decerto, com toda a certeza, naturalmente, evidentemente, com isto (não), pretendemos, por outras palavras, ou melhor, ou seja, em resumo, em suma). Mohou sloužit také k upoutání posluchačovy pozornosti (ouve, olha, presta atenção).

14.CITOSLOVCE

Citoslovce (interjekce) jsou „izolovaným slovním druhem výpovědně samostatným. Ve svém původním použití neplní funkci větných členů ani funkci gramatických operátorů, nýbrž slouží k vyjádření bezprostředních reakcí uživatelů jazyka na vnější podněty. Jsou to nekonceptualizované (v některých případech i konceptualizované) minivýpovědi, které jsou projevem imitační, apelové anebo emocionální funkce jazyka.“[405]

Podle původu rozlišujeme „interjekce primární a sekundární“[406].

Interjekce primární (vlastní) jsou zvukové prostředky, které plní pouze funkci interjekční, tj. onomatopoickou, apelovou nebo expresivní či afektivní. Primární interjekce bývají zpravidla simplexní (jednoslovné).[407]

Interjekce sekundární (konvertované či nevlastní) jsou „ denominátory konvertované do funkce interjekčních prostředků imitačních, apelových nebo afektivních. Z hlediska formy může jít o interjekce simplexní (jednoslovné) nebo komplexní (víceslovné)“.[408]

1. Interjekce imitační „vycházejí z napodobení zvuků a jsou konvencionalizovány“[409]: tique-taque „tik tak“, zás!“bum bác“, zum-zum „bzzz“, rataplã „bumtarata“; ah!ah!ah!“ hahaha.

2. Interjekce kontaktové jsou apelové lexikální prostředky a „slouží k upoutání pozornosti nebo k jinému jazykovému působení na recipienta. Jde o tzv. konativní funkci“[410] [411]. Zahrnuje zvolání vyjadřující upoutání pozornosti, pozdravy, přání, zahájení komunikace, ukončení komunikace, odmítnutí komunikace, upozornění, varování, výhrůžky, okřiknutí, výzvu, doporučení, žádost, prosbu.[412]

Apelové výkřiky nedenominativní povahy jsou například: agora „pozór teď“, às upas! “hej rup“, arre! „jéjda“, tate! „pozor, opatrně“, atd.

Kontaktové interjekce konceptuální jsou založeny na pojmenováních. Patří sem interjekce přací a žádací, pozdravy, vojenské povely, varování, upozornění: Bom dia! Até logo. Adeus. Olá! Obrigado! De nada! Parabéns! Boa viagem! Santinho! Olha! Alo!

Nadávky a přezdívky jsou pak: Burro!“Osle!“, Cabrão!“Svině, Parvo! „Cvoku“ a sprosté nadávky typu: Caralho! Cagado! Foda-se! Puto!Merda![413]

Interjekce afektivní jsou interjekce citově hodnotící, které zahrnují zvolání vyjadřující emoce, radost, spokojenost, pochvalu, ale také nespokojenost, antipatii, nadávky, nevoli, lhostejnost: Ai!Ah!Oh“Ui!Ai!Ufa!

Emocionální zvolání jsou založená na denominátorech konvertovaných do funkce interjekcí: Jesus!Ai meu Deus! Vá! Bom!Claro!Mentira!

Tabuizované vulgarismy jsou pak emocionální zvolání (kletby) založená na tabuizovaných denominátorech z oblasti skatologické a sexuální: Puta! Caralho! Picha!Foda-se!

A interjekční fráze a někdy i souvětí jsou pak zvláštní konstrukce zvolacích vět a souvětí se silnými emocionálními konotacemi: Ai de mim!Ora, bolas! Raios te partam! Valha-me Deus! Vai pentear os macacos!Olha, vem cá! Isto é que faltava!

405 Zavadil, Čermák (2010:410).

406 Tamtéž.

407 Tamtéž.

408 Tamtéž.

409 Tamtéž.

410 Tamtéž.

411 Termín Jakobsona: conátus, -us, m. –působení.apud: Zavadil, Čermák (2010:410).

412 Tamtéž.

413 Z důvodu etických tyto výrazy nepřekládáme.

TERMINOLOGIE

Kapitola Morfologie

morfologie morfologia, (f.)

lingvistika linguística (f.)

morfém morfema (m.)

lexikální morfém morfema (m.) lexical

gramatický morfém morfema (m.) gramatical

kořen radical (m.) (volný)

kořen raíz (f.) (vázaný)

afix afixo (m.)

sufix sufixo (m.)

prefix prefixo (m.)

infix infixo (m.)

skloňování declinação, flexão (f.)

časování conjugação (f.)

alternace alteração (f.)

Kapitola Slovotvorba

slovotvorba formação (f.) de palavras

základní slovo palavra (f.) primitiva

odvozené slovo palavra (f.) derivada

složené slovo palavra (f.)composta

příbuzná slova família (f.) de palavras, palavras f./pl. cognatas

odvozování derivação (f.)

skládání (kompozice) composição (f.)

prefixní derivace derivação (f.) prefixal

prefix latinského původu prefixo (m.) de origem (f.) latina

prefix řeckého původu prefixo (m.) de origem (f.) grega

sufixální derivace derivação (f.) sufixal

jmenný sufix sufixo (m.) nominal

slovesný sufix sufixo (m.) verbal

příslovečný sufix sufixo (m.) adverbial

augmentativní sufix sufixo (m.) aumentativo

deminutivní sufix sufixo (m.) deminutivo

knižní deminutivum deminutivo(m.) erudito

parasyntetická derivace derivação (f.) parassintética

zpětná derivace derivação (f.) regressiva

nepravá derivace derivação (f.) imprópria, conversão (f.), habilitação (f.), hipóstase (f.)

skládání slov composição (f.)

složenina, kompozitum palavra (f.) composta

knižní kompozitum composto (m.) erudito

rekompozice recomposição (f.)

pseudoprefix pseudoprefixo (m.)

hybridismus hibridismo(m.)

zkrácená slova abreviação (f.)

Kapitola Podstatná jména

podstatné jméno substantivo (m.)

jméno obecné nome (m.) comum

jméno vlastní nome (m.) próprio

jméno konkrétní nome (m.) concreto

jméno abstraktní nome (m.) abstra(c)to

rod género (m.)

rod ženský género (m.) feminino

rod mužský género (m.) masculino

přechylování moção (f.), formação (f.) do feminino

číslo numero (m.)

jednotné číslo singular (m.)

množné číslo plural (m.)

singularia tantum singularia tantum (m.)

pluralia tantum pluralia tantum (m.)

hromadné substantivum colectivo (m.)

počitatelné jméno nome (m.) descontínuo

nepočitatelné jméno nome (m.) contínuo

pád caso (m.)

nominativ nominativo (m.)

genitiv genitivo (m.)

dativ dativo (m.)

akuzativ acusativo (m.)

objektiv, cirkumstantiv oblíquo (m.)

vokativ vocativo (m.)

Kapitola Člen

člen artigo (m.)

určitý člen artigo (m.) definido

neurčitý člen artigo (m.)indefinido

nulový člen artigo (m.) zero/artigo (m.) nulo

vypuštěný člen artigo (m.) omitido

determinant determinante (m.)

funkce členu função (f.) do artigo

aktualizace a(c)tualização (f.)

aktualizační člen artigo (m.) a(c)tualizador

determinace determinação (f.)

designační člen artigo (m.) designador

funkce formální função (f.) formal

funkce generační função (f.) generalizadora

funkce stylistická função (f.) estilística

funkce diaforická função (f.) diafórica

kontext contexto (m.)

mimojazykový kontext contexto extralinguístico

jazykový kontext contexto (m.) linguístico

referenční syntagma mimojazykové sintagma (m.) referencial no contexto (m.) extralinguístico

referenční syntagma jazykové sintagma (m.)referencial no contexto (m.) linguístico

referenční syntagma generické sintagma (m.) referencial genérico

situační reference/ exofora exófora (f.)

textová reference/ endofora endófora (f.)

anafora anáfora (f.)

katafora catáfora (f.)

determinační proces individualizace operação (f.) de definitização (f.)

determinační proces neurčitosti operação (f.) com indefinidos

determinační proces pluralizační operação (f.) de pluralização (f.)

determinační proces univerzálnosti operação (f.) de quantificação (f.) universal

determinační proces kolektivní operação (f.) sobre conjuntos (m.) encarados cole(c)tivamente

negativní kvantifikace quantificação (f.) negativa

determinační proces nepočitatelnosti operação (f.) sobre não contáveis

identifikační význam leitura (f.) referencial

atributivní význam leitura (f.) atributiva

určitá deskripce descrição (f.) definida

význam specifický leitura (f.) específica

význam nespecifický leitura (f.) não específica

intenzionální pluralizace pluralização (f.) intensional

relativní kvantifikace quantificação (f.) relativa

význam distributivní leitura (f.) distributiva

význam nedistributivní leitura (f.) não distributiva

význam univerzální leitura (f.) genérica

determinace generická determinação (f.) genérica

determinace kvantifikační determinação (f.) quantitativa

determinace kvalitativní determinação (f.) qualitativa

substantivizace substantivização (f.) /nominalização (f.)

elipse elipse (f.)

Kapitola Přídavná jména

adjektivum adjetivo (m.)

adjektivum dvojvýchodné adjetivo (m.) biforme

adjektivum jednovýchodné adjetivo (m.) uniforme

tetramorfní (čtyřčlenná) struktura estrutura (f.) tetramorfológica

dimorfní (dvoučlenná) struktura estrutura (f.) bimorfológica

adjektivum označující národnost

a zeměpisný původ adjetivo (m.) pátrio

komparativ comparativo (m.)

komparativ nadřazenosti comparativo (m.) de superioridade (f.)

komparativ podřazenosti comparativo (m.) de inferioridade (f.)

komparativ rovnosti comparativo (m.) de igualdade (f.)

superlativ superlativo (m.)

relativní superlativ superlativo (m.) relativo

absolutní superlativ superlativo (m.) absoluto

absolutní superlativ syntetický superlativo (m.) absoluto sintético

absolutní superlativ analytický superlativo (m.) absoluto analítico

adjektivum kvalitativní adjetivo (m.)modificador, qualificativo

adjektivum relační adjetivo (m.) relacional

Kapitola Zájmena

zájmeno pronome (m.)

deixe dêixis (f.)

deiktor expressão (f.) deíctica

deiktor prostorový expressão (f.) deíctica espacial

deiktor časový expressão (f.) deíctica temporal

funkce komunikativní função (f.) comunicativa

funkci deiktická kontextová função (f.) deíctica contextual

funkce deiktická specifikační função (f.) deíctica de especificação (f.)

funkce identifikační função (f.) de identificação (f.)

autodesignátor designador (m.) independente

kodesignátor designador (m.) dependente

identifikátor identificador (m.)

osobní zájmeno pronome (m.) pessoal

osobní zájmeno podmětné pronome (m.) pessoal re(c)to

osobní zájmeno nepřízvučné pronome (m.) pessoal clítico

zvratné zájmeno pronome (m.) reflexivo

zájmeno přivlastňovací pronome (m.) possessivo

ukazovací zájmeno pronome (m.) demonstrativo

zájmeno vztažné pronome (m.) relativo

tázací zájmeno pronome (m.) interrogativo

zájmeno neurčité pronome (m.) indefinido

zájmeno ohebné pronome (m.) flexível

zájmeno neohebné pronome (m.) não flexível

zájmeno substantivní pronome (m.) substantivos

zájmeno adjektivní pronome (m.) adjetivos

Kapitola Číslovky

číslovka numeral (m.)

číslovka základní numeral (m.)cardinal

číslovka řadová numeral (m.) ordinal

číslovka násobná numeral (m.) multiplicativo

číslovka dílová numeral (m.) fraccionário

číslovka skupinová numeral (m.) cole(c)tivo

číslovka neurčitá numeral (m.) indefinido

sčítání adição (f.), soma (f.)

odčítání substração (f.)

násobení multiplicação (f.)

dělení divisão (f.)

umocňování elevação (f.) a potência (f.)

odmocňování extração (f.) de raízes (f.)

procento percentagem (f.)

promile permilagem (f.)

desetinné číslo numero (m.) decimal

zlomek numero (m.) fraccionário/fracção(f.) /quebrado(m.)

Ostatní kapitoly:

sloveso verbo (m.)

finitní sloveso verbo (m.) finito

nefinitní sloveso verbo (m.) infinito

příslovce advérbio (m.)

příslovce času advérbio (m.) de tempo (m.)

příslovce místa advérbio (m.) de lugar (m.)

příslovce způsobu advérbio (m.) de modo (m.)

dubitativní příslovce advérbio (m.) de dúvida (f.)

záporné příslovce advérbio (m.) de negação (f.)

afirmativní příslovce advérbio (m.) afirmativo

inkluzivní příslovce advérbio (m.) de inclusão (f.)

exkluzivní příslovce advérbio (m.) de exclusão (f.)

designační adverbium advérbio (m.) denotativo

rektifikační adverbium advérbio (m.) de retificação (f.)

situační adverbium advérbio (m.) de situação (f.)

kvantitativní adverbium advérbio (m.) de intensidade (f.)

tázací příslovce advérbio (m.) interrogativo

vztažné příslovce advérbio (m.) relativo

ukazovací příslovce advérbio (m.) deíctico

příslovečné ustálené spojení locução (f.) adverbial

předložka preposição (f.)

předložka primární preposição (f.) primária

předložka sekundární preposição (f.) secundária

spojky conjunção (f.)

spojka souřadící conjunção (f.) coordenativa

spojka podřadná conjunção (f.) subordinativa

spojka kauzální conjunção (f.) causal

spojka přípustková conjunção (f.) concessiva

spojky podmínkové conjunção (f.) condicional

spojka účelová conjunção (f.) final

spojka časová conjunção (f.) temporal

spojka důsledková conjunção (f.) consecutiva

spojka komparativní conjunção (f.) comparativa

spojka způsobová conjunção (f.) modal

souřadnost coordenação (f.)

podřadnost subordinação (f.)

částice marcador (m.) pragmático

citoslovce interjeição (f.)

CVIČENÍ:

1. Morfologie:

1. Ke kterým typům morfémů patří slova: hoje „dnes“, aqui „tady“, pão “chléb“:

2. Definuj a označ ve slovech filha, falo, boa, flores bázové morfémy.

3. Definuj a označ ve slovech papelaria, compor, saudável derivační morfémy.

4. Rozděl slova podle typu kořenu na slova s kořenem vázaným a volným: hoje, aqui, pão, fiho, trabalhei.

5. V portugalském slově cháleiras označ kořen, odvozovací morfém a flektivní morfém.

6. K jaké alternaci dochází ve slovesech dormir, vestir?

7. Jak je realizován plurál u slova tórax?

8. Jaké alomorfy plurálu substantiv existují v portugalštině?

9. Uveď ke každému vzorci příklad kombinace morfémů: R+0, R+F, R+a, a+R+a.

10. Uveď ke každému vzorci příklad kombinace morfémů: R+R.

2. Slovotvorba

1. Vytvoř slova odvozená od gostar.

2. Vytvoř slova odvozená prefixy latinského původu ab-, contra-,entre-, ex-,em-, en-, intro-, ob-, o-, per-.Vytvoř slova odvozená  prefixy latinského původu an-, a-, anti-, arce-, arque-, peri-, e-, dia-, arc-, di-, si-, hipo-, pro-, sim-, sin-.

3. Vytvoř augmentativa od následujících slov: rico, sábio, barba, animal, boca, cabeça, médico, poeta, lobo. Vytvoř augmentativa od následujících slov: víbora, homem, livro, cadeira, percurso, rendimento, barba, verso, velho , filho, lebre, beber, dormir, saltar.

d) Vytvoř knižní deminutiva od: corpo, febre, globo, gota, grão, parte, verso.

e) Vytvoř hromadná podstatná jména od: boi, papel, folha.

f) Vytvoř podstatná jména od přídavných jmen: cruel, digno, belo, feliz, rico, amargo, grato, velho, amável.

g) Vytvoř název národnosti či původu od následujících zeměpisných názvů: Braga Lisboa , Brasil, Portugal, Alemanha, Canadá, Europa.

h) 10. Vytvoř parasynteticky odvozená slova od: alma, pátria, manhã, noite, velho, jovem.

4. Podstatná jména

1. Doplňte člen v mužském či ženském rodě u následujících substantiv:

…….tribo, …….sé, …….velhice, …….chá, …….herói, …….lã, …….árvore, …….lume, …….vale, …….diploma, …….programa, …….chaminé, …….fome, …….cor, …….foto, …….sofá, …….sangue, …….dieta, …….jardim, …….carro, …….comboio, …….viagem, …….chave, …….fantasma, …….feijão, …….vulcão, …….operação, …….cidadã, …….profeta, …….boi, …….irmã, …….cirurgiã, …….a(c)triz, …….avó, …….ordem

2. Vytvořte ženský rod od následujících substantiv:

O doutor

O frade

O a(c)tor

O poeta

O vendedor

O ladrão

O judeu

O rei

O europeu

O herói

O leão

O rapaz

O alemão

O avô

O cidadão

O tigre

O cliente

O cão

O príncipe

O galo

3. Vytvořte plurál od následujících substantiv:

o homem, o capitão, a colher, o café, o farol, o atlas, o túnel, o cará(c)ter, o lápis, o cônsul, o espécimen, o animal, a lição, o vulcão, o papel, o hífen o alemão, o barril, a mão, o som, o funil, o órgão, o atum, o réptil, o verão, coração, o oásis, o pão, o catalão, o mal, o botão, o cidadão, o cônsul, o tórax, o sótão, o português, a cal, o irmão, o papelzinho, o irmãozinho, o chão, o vulcão.

4. Určete, která slova jsou diminutivní (d) a která augmentativní (a).

rapaz→rapazote, faca→facalhão, papel→papelinho, solteira→solteirona, burro→burrico, folha→folhete, drama→dramalhão, chapéu→chapelão, chuva→chuvisco, rio→riacho, globo→glóbulo, janela→janelinha, rua→ruela, porta→portão, grão→grânulo, sala→salão, voz→vozeirão, diabo→diabrete, gato→gatarrão, café→ cafezito.

5. Člen

Doplň člen určitý, neurčitý nebo nulový a spojte jej správně s předložkou.

Moro em ….. Praga. Ele é de….. Brasil. ….. Roberto é de ….. Rio de….. Janeiro. Nós moramos em ….. Alemanha. ….. lingua checa é difícil para ….. portugueses. Estamos todos em ….. casa. Na sala há ….. secretária. Vou estar em ….. casa todo ….. dia. Todos ….. alunos já falam bem ….. checo. Falas ….. português? Em todo ….. país existem escolas de línguas. A minha amiga está em ….. Brasil. ….. Júlia protege ….. casa de ….. vizinhos. Lisboa é ….. cidade bonita. Nunca visitei ….. Ásia. Tenho ….. avó com 90 anos. ….. Primavera é … estação das flores. Onde é que vais passar ….. Carnaval? Podia dar-me ….. informação, por favor? Eles foram de férias para ….. Brasil. ….. Pedro e ….. Ana são ….. amigos. Escrevi ….. carta a….. Pedro, mas ele não recebeu ….. minha carta. ….. Portugal é ….. país mais ocidental da Europa. Comprei ….. calças e ….. sapatos em saldo. …. férias grandes estão a chegar. Hoje vamos a ….. restaurante chinês. Eles têm dois filhos: ….. rapaz e ….. rapariga. ….. rapaz chama-se Miguel e ….. a rapariga chama-se Margarida. Queria …..café, por favor. Estamos….. Janeiro. É dia ….. 1 de janeiro. Olá, ….. Pedro! Em ….. Moçambique há … praias mais lindas de….. mundo. O meu amigo vive em ….. Cabo Verde. Queria passar ….. lua de mel em ….. São Tomé o Príncipe. Aproveitei a minha viagem por ….. Espanha para visitar ….. Marrocos. Há muitos monumentos arquite(c)tónicos interessantes em ….. Israel. São dez menos ….. quarto. São vinte e cinco para ….. cinco. Entre ….. seis e ….. sete vêm ….. meus amigos. A ….. quatro e ….. quarto começa a série de filmes. ….. flor mais linda é, para mim, é girassol. Queria pedir-te …..favor. Não tens ….. razão quando dizes que é muito fraco.

6. Přídavná jména

1. Vytvořte elativ od adjektiv: amável, fácil, pobre, cruel, doce, diel, frio, nobre, sábio, célebre.

2. Označte, která adjektiva jsou dvojvýchodná a která jednovýchodná. U dvoj-východných adjektiv napište ženský rod:

bonito, alemão, beirão, anterior, comum, loquaz, cristão, montês, cru, só, cortês, europeu, português, pedrês, espanhol, andaluz, canadense, azul, trabalhador, bom, mau, simples, burguês, tricolor, camponês, exterior, falador, pior, notável, judeu, ateu, ruim, espertalhão, charlatão, reles, capaz, brincalhão, parvo, são.

3. Nahraďte předložkové konstrukce označené kurzivou relačními adjektivy:

uma vontade de ferro, um programa de televisão, a religião de Cristo, o frio do inverno, a poluição da atmosféra, a indústria de automóveis, uma cidade de província, os raios do Sol, a luz da Lua, um período de estágio, a fase de início, uma companhia de petróleo, um trabalho de rotina, campanhas de publicidade, o tecido dos pulmões, fogos de artifício, uma viagem de outono, o palácio do rei, a rebeldia dos jovens, a audiência do Papa, uma melhoria de salário, o azul do céu, o amor da mãe, os fregueses de hábito, uma doença do coração.

4. Vytvořte množné číslo od následujících adjektiv:

senil, trabalhador, cortês, verde-oliva, médico-cirúrgico, surdo-mudo, azul, cristão, alemão, comum.

5. Vytvořte toponymní adjektivum od následujících zeměpisných názvů:

Suíça, Portugal, o Brasil, República Checa, Canadá, Europa, África, São Tomé e Príncipe, Angola, Macau, a Madeira, os Açores.

6. Vytvořte komparativ od následujících adjektiv: bom, mau, grande, pequeno, interessante.

7. Vytvořte superlativ relativní od adjektiv: bom, mau, grande, pequeno, estudioso.

7. Zájmena

1. Přelož následující konstrukce pomocí přivlastňovacích zájmen: moje kočka, tvůj dům, můj hrad, jejich zahrada, naše hodiny, jeho bratr, jejich matka, vaše teta, její škola, jeho kamarád, naši přátelé, naše řeky, vaše místo, Vaše růže, její knihy, jejich sešity, tvoji rodiče, mé knihy, vaše peníze.

2. Přelož následující věty: 1.Půjdeš se mnou na oslavu? 2. Ano, půjdu s tebou. 3. Počkejte na mě. 4. Pojedu s vámi výtahem dolů. 5. Přinesl jsem tento dárek pro tebe. Pro mě? Děkuji. 6. Mluvili jsme o vás dnes ráno, Fátimo. 7. Oni bydlí blízko nás. 8. Také jdeš s námi? 9. Ředitel si přeje s vámi mluvit, pane Rocho. 10. Dnes s nimi nepůjdu ven, tak se mnou počítejte na večeři. 11. Anna jede s námi a João musí jet s tebou. 12. Zdá se mi o tobě každou noc. 13. Nesu tyto květiny pro vás, paní Margarito. 14. Je tu pro vás jedna zásilka, pane Oliveiro. 15. Bydlíš blízko nás. Tak teď jsme sousedi. 16. Také je zveme (učitele). 17. Vezměte je autem (Jana a Annu). 18. Obléká si ho (kabát). 19. Zvedají ji (tu krabici). 20. Dobře je dělají (ty cviky). 21. Dělá je doma (ta cvičení). 22. Dávají ji Anně (ten dárek). 23. Pavel to platí. 24. Zavezu tě domů. 25. Dnes to podepíšu. 26. Nemůžu je najít.

3. Přeložte pomocí ukazovacích zájmen: 1. No toto! 2. Tohle nám tedy scházelo! 3. No, to je teda dobrý! 4. V tom je právě ten háček. 5. Na to se teda podívejme.

4. Přeložte pomocí vztažných zájmen: 1.To je země, v níž se narodil. 2. To bylo to, co nikdo nevěděl. 3. Kdo chce mít peníze, musí pracovat. 4. To jsou starosti toho, kdo nemá nic na práci. 5. Je to věc, proti níž nic nezmůžeme. 6. Škola, jejímž ředitelem je pan Santos, je velmi kvalitní. 7. Dal jsem tolik, kolik jsem mohl dát. 8. Podaří se mu vždy udělat vše, co mu řekneš.

5. Přeložte pomocí neurčitých zájmen tanto,quanto, qualquer, cada 1.To je jedno. 2. O to lépe. 3. velmi pozdě; 4. Možná má pravdu. 5. Každý ví, kde ho bota tlačí. 6. To je ale chování! 7. Ty máš ale řeči! 8. všichni zároveň. 9. být protivný 10. být nesnesitelný

8. Číslovky:

1. Základní číslovky 3, 9, 10, 14, 19, 40, 80, 90, 100, 101, 200, 400, 500, 900, 1000, 1001, 1200;

2. Řadové číslovky: 2, 6, 7, 10, 11, 12, 13, 17, 21, 22, 60, 70, 101, 200, 400, 900, 1000, 1001, 1200, 2000;

3. Období určeného počtu let: tříletí, čtyřletí, pětiletí, šestiletí, sedmiletí, osmiletí;

4. Doplňte výročí: padesátileté výročí, dvousetleté výročí, čtyřsetleté výročí, tisícileté výročí,

5. Přeložte: čtyřicetiletý, osmdesátiletý, devadesátiletý, stoletý

6. Násobné číslovky: 1,5x, 2x, 5x, 8x, 11x

7. Zlomkové číslovky-jmenovatele: 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 21, 1/4, 1/6, 3/8, 6/9, 4/12 milióntina

8. Desetinná čísla: 0,1; 0,01; 0,001; 3,5; 0,46; 23,78.

Klíč/Řešení:

Morfologie

1. Jsou to morfémy lexikální povahy, které jsou volné.

2. Morfémy bázové jsou zapojené do vnitřní struktury lexému a vytvářejí jeho lexikální základ (filh-a „dcera“, fal-o „mluví-m“, bo-a „dobr-á“, flor-es „květin-y“).

3. Morfémy derivační jsou morfémy opírající se o morfémy bázové, k nimž připojují nějaký lexikální sém vytvářející příbuzný, ale přece jen nový lexém (papel-aria „papír-nictví“, com-por „složit“, saud-ável „zdrav-ý“).

4. Kořeny neboli kořenové morfy, implikují základní složku významu lexému a můžou být volné - autonomní (hoje, aqui, pão) nebo vázané – bázové (filh-a, trabalh-ei).

5. V portugalském slově cháleiras (množné číslo), je „chá-“ kořenem, tedy morfémem nesoucím význam slova, „-l-„ je infix spojující kořen a sufix„-eira-“, který je odvozovací morfém nesoucí význam nádoby (stejně jako cafeteira-kávovar), a „s“ je jmennou koncovkou, jde o flektivní gramatický morfém, který určuje množné číslo.

6. dormir-durmo „spát“, „spím“, nebo vestir-visto, „obléci se“, „oblékám se“.

7. tórax „hrudní koš“ je plurál také realizován nulovým morfémem (o tórax „hrudník“, os tórax „hrudníky“).

8. V portugalštině se můžeme setkat s alomorfy například v případě množného čísla podstatných jmen: -s, -es, -is, -éis ,-ões, -ão, -ães, -0- ( cafés „kávy“, professores „profesoři“, funis „trychtýře“, papéis „papíry“, corações „srdce“, cidadãos „občané“, cães „psi“, atlas „atlasy“).

9. R + 0 bosque, caça, mão; R + F nebo R+a caçador; a+R+a amanhecer;

10. R+R aguardente.

Slovotvorba

1. desgostar – derivace s předponou des-(nelíbit se); gostoso - derivace s příponou –oso (vkusný, líbivý); gosto-da-vida – skládání pomocí dvou podstatných jmen a předložky (druh švestky).

2. Vytvoř slova s prefixy latinského původu ab-, contra- , entre-, ex-, em-, en-, intro-, ob-, o-, per-;

abdicar

zříci se

embarcar

nalodit

abdicação

zřeknutí se

enterrar

pohřbít

contradizer

protiřečit

introduzir

uvést

contradição

protiřečení,

intromissão

vměšování

entreabrir

pootevřít

objeto 1

předmět

entrelinha

meziřádek

ocorrer

stát se

exportar

vyvážet

obstáculo

překážka

extrair

vytrhnout, vytěžit

percorrer

procestovat, projet

extração 2

vytrhnutí, těžba

perfurar

provrtat, děrovat

1) Podle starého pravopisu: objecto. 2) Podle starého pravopisu: extracção.

3. Vytvoř slova odvozená  prefixy latinského původu an-, a-, anti-, arce-, arque-, peri-, e-, dia-, arc-, di, si-, hipo-, pro-, sim-, sin-.

anarquista

anarchista

arcanjo

archanděl

ateu / fem. ateia

ateista

diocese

diocéze

antípoda

protinožec

sílaba

slabika

arcebispo

arcibiskup

hipotensão

hypotenze

arquétipo

archetyp

prólogo

předmluva

perífrase

perifráze, opis

simpatia

sympatie

êxodo

exodus

prognóstico

prognóza

diagnóstico

diagnóza

sinfonia

symfonie

4. Vytvoř augmentativa od následujících slov. rico→ ricaço, sábio→ sabichão, barba→ barbaça, animal→ animalaço, boca→ bocarra, cabeça→ cabeçorra, médico→ medicastro, poeta→ poetastro, lobo→ lobaz

5. Vytvoř deminutiva od následujících slov: víbora → víborazinha; homem → homenzinho, livro → livrinho → livrozinho, cadeira→ cadeirinha → cadeirazinha, percurso → percursozinho → percursinh, rendimento → rendimentozinho → rendimentinho, barba→ barbicha verso→verseto velho →velhote;filho → filhote; lebre → lebrote, beber → bebericar, dormir → dormitar; saltar → saltitar.

6. Vytvoř knižní deminutiva: corpo→corpúsculo , febre → febrícula, globo → glóbulo, gota → gotícula, grão → grânulo, parte → partícula, verso →versículo.

7. Vytvoř hromadná podstatná jména od: boi→boiada, papel→papelada, folha→folhagem.

8. vytvoř podstatná jména od přídavných jmen: cruel, → crueldade, digno→dignidade, belo→beleza, feliz-→felicidade, rico→riqueza, amargo→amargura, grato→gratidão, velho→velhice, amável → amabilidade.

9. Vytvoř název národnosti či původu od následujících zeměpisných názvů: Braga →braguense, Lisboa → lisboeta, Brasil → brasileiro, Portugal→ português, Alemanha→alemão, Canadá-canadense,, Europa →europeu.

10. Vytvoř parasynteticky odvozená slova od: alma→desalmado, pátria→repatriar, repatriação, manhã→amanhecer, noite→anoitecer, velho→envelhecer, jovem-rejuvenescer.

Podstatná jména

1. Doplňte člen v mužském či ženském rodě u následujících substantiv:

a tribo, a sé, a velhice, o chá, o herói, a lã, a árvore, o lume, o vale, o diploma, o programa, a chaminé, a fome, a cor, a foto, o sofá, o sangue, a dieta, o jardim, o carro, o comboio, a viagem, a chave, o fantasma, o feijão, o vulcão, a operação, a cidadã, o profeta, o boi, a irmã, a cirurgiã, a actriz, a avó, a ordem

2. Vytvořte ženský rod od následujících substantiv:

O doutor

A doutora

O frade

A freira

O a(c)tor

A a(c)triz

O poeta

A poetisa

O vendedor

A vendedora

O ladrão

A ladra, a ladrona

O judeu

A judia

O rei

A rainha

O europeu

A europeia

O herói

A heroína

O leão

A leoa

O rapaz

A rapariga

O alemão

A alemã

O avô

A avó

O cidadão

A cidadã

O tigre

O tigre fêmea (a tigresa)

O cliente

A cliente

O cão

A cadela

O príncipe

A princesa

O galo

A galinha

3. Vytvořte plurál od následujících substantiv:

o homem→os homens, o capitão→os capitães, a colher→as colheres, o café→os cafés, o farol→os faróis, o atlas→os atlas, o túnel→os túneis, o cará(c)ter→ os cara(c)teres, o lápis→os lápis, o cônsul→os cônsules, o espécimen→os especímenes, o animal→os animais, a lição→as lições, o vulcão→os vulcões, o papel→os papéis, o hífen→os hífenes, o alemão→os alemães, o barril→os barris, a mão→as mãos, o som→os sons, o funil→os funis, o órgão→os órgãos, o atum→os atuns, o réptil→os répteis, o verão→os verões, o coração→os corações, o oásis→os oásis, o pão→os pães, o catalão→os catalães ,o mal→os males, o botão→os botões, o cidadão→os cidadãos, o tórax→os tórax, o sótão→os sótãos, o português→os portugueses, a cal→as cais/as cales, o irmão →os irmãos, o papelzinho→os papéizinhos, o irmãozinho→os irmãozinhos, o chão→os chãos, o vulcão→os vulcões.

4. Určete, která slova jsou diminutivní (D) a která augmentativní (A).

rapaz→rapazote(D), faca→facalhão(A), papel→papelinho(D), solteira→solteirona(A), burro→burrico(D), folha→folhete(D), drama→dramalhão(A), chapéu→chapelão(A), chuva→chuvisco(D), rio→riacho(D), globo→glóbulo(D), janela→janelinha(D), rua→ruela(D), porta→portão(A), grão→grânulo(D), sala→salão(A), voz→vozeirão(A), diabo→diabrete(D), gato→gatarrão(A), café→cafezito(D).

Člen

Doplň určitý, neurčitý člen a spoj správně s předložkou.

Moro em Praga. Ele é do Brasil. O João é economista. O Roberto é do Rio de Janeiro. Nós moramos na Alemanha. A língua checa é difícil para os portugueses. Estamos todos em casa. Na sala há uma secretária. Vou estar em casa todo o dia. Todos os alunos já falam bem checo. Falas português? Em todo o país existem escolas de línguas. A minha amiga está no Brasil. A Júlia protege a casa dos vizinhos. Lisboa é uma cidade bonita. Nunca visitei a Ásia. Tenho a avó com 90 anos. A Primavera é a estação das flores. Onde é que vais passar o Carnaval? Podia dar-me uma informação, por favor? Eles foram de férias para o Brasil. O Pedro e a Ana são amigos. Escrevi uma carta ao Pedro, mas ele não recebeu a minha carta. Portugal é o país mais ocidental da Europa. Comprei umas calças e uns sapatos em saldo. As férias grandes estão a chegar. Hoje vamos ao restaurante chinês. Eles têm dois filhos: um rapaz e uma rapariga. O rapaz chama-se Miguel e a rapariga chama-se Margarida. Queria um café, por favor. Estamos em janeiro. Estamos no dia 1 de janeiro. Olá, Pedro! Em Moçambique há as praias mais lindas do mundo. O meu amigo vive em Cabo Verde. Queria passar a lua de mel em São Tomé o Príncipe. Aproveitei a minha viagem por Espanha para visitar o Marrocos. Há muitos monumentos arquite(c)tónicos interessantes em Israel. São dez menos um quarto. São vinte e cinco para as cinco. Entre as seis e as sete vêm os meus amigos. Às quatro e um quarto começa a série de filmes. A flor mais linda é, para mim, é girassol. Queria pedir-te um favor.Não tens razão quando dizes que é muito fraco.

Adjektiva

1. Označte, která adjektiva jsou dvojvýchodná (B) a která jednovýchodná (U). U dvojvýchodných adjektiv napište ženský rod:

bonito→bonita, alemão→alemã, beirão→beiroa, anterior (U) ,comum (U), loquaz (U), cristão→cristã, montês (U), cru→crua, só (U), cortês(U), europeu→europeia, português→portuguesa, pedrês (U), espanhol→espanhola, andaluz→andaluza, canadense (U), azul (U), trabalhador→trabalhadora, bom→boa, mau→má, simples (U), burguês→burguesa, tricolor (U), camponês→camponesa, exterior (U), falador→faladora, pior (U), notável (U), judeu→judia, ateu→ateia, ruim (U), espertalhão→espertalhona, charlatão→charlatã, charlatona, reles (U), capaz (U), brincalhão→brincalhona, parvo→parva, são→sã.

2. Nahraďte předložkové konstrukce relačními adjektivy:

uma vontade de ferro→férrea, um programa de televisão→televisivo, a religião de Cristo→cristã, o frio do inverno→invernal, a poluição da atmosfera→atmosférica, a indústria de automóveis→automóvel, automobilística, uma cidade de província→provincial, os raios do Sol→solares, a luz da Lua→lunar, um período de estágio→estagiário, a fase de início→inicial, uma companhia de petróleo→petroleira, um trabalho de rotina→rotineiro, campanhas de publicidade→publicitárias, o tecido dos pulmões→pulmonares, fogos de artifício→artificiais, uma viagem de Outono→outonal, o palácio do rei→reais a rebeldia dos jovens→juvenil, a audiência do Papa→papal, uma melhoria de salário→salarial, o azul do céu→celeste, o amor da mãe→materno, os fregueses de hábito→habituais, uma doença do coração→cardíaca.

3. Vytvořte množné číslo od následujících adjektiv:

senil→senis, trabalhador→trabalhadores, cortês→corteses, verde-oliva→verde-oliva, médico-cirúrgico→médico-cirúrgicos, surdo-mudo→surdos-mudos, azul→azuis, cris-tão→cristãos, alemão→alemães, comum→comuns.

4. Vytvořte toponymní adjektivum v mužském rodě od následujících zeměpisných názvů:

Suíça→suíço, Portugal→português, o Brasil→brasileiro, República Checa→checo, Canadá→canadense, Europa→europeu, África→africano, São Tomé e Príncipe→são-tomeense são-tomense, Angola→angolano, Macau→macaense, a Madeira→madeirense, os Açores→açoreano.

5. Vytvořte komparativ od následujících adjektiv:

bom→melhor, mau→pior, grande→maior, pequeno→menor, interessante→mais/menos interessante.

6. Vytvořte superlativ relativní a pak superlativ absolutní od adjektiv:

bom→o melhor→ó(p)timo, mau→o pior→péssimo, grande→o maior→máximo, pequeno→o menor→mínimo, estudioso→o mais/ o menos estudioso→estudiosíssimo.

7. Vytvořte elativ od adjektiv:

amável→amabilíssimo, fácil→facilíssímo/facílimo, pobre→paupérrimo, pobríssimo, cruel→crudelíssimo, doce→dulcíssimo, fiel→fidelíssimo, frio→frigíssimo, nobre→nobi-líssimo, sábio→sapientíssimo, célebre→celebérrimo.

Zájmena

1.Přeložte pomocí přivlastňovacích zájmen:

1.O seu cão, o meu gato, a tua casa, o meu castelo, o jardim deles, o nosso relógio, o irmão dele, a mãe dela, a sua tia (vykání v jednotném čísle), a escola deles, o amigo dele, os nossos amigos, os nossos rios, o Vosso lugar (tykání v množném čísle), as suas rosas (vykání v jednotném čísle), os livros dela, os cadernos deles, os teus pais, os meus livros, o seu dinheiro (vykání v jednotném čísle).

2.

1.Vais comigo à festa? 2. Sim, vou contigo. 3.Esperem por mim. 4.Vou descer convosco/consigo/com vocês no elevador. 5. Trouxe uma prenda para ti. Para mim? Obrigada. 6. Hoje falámos de si, dona Fátima. 7.Eles moram perto de nós. 8. Também vais connosco/conosco? 9. O chefe deseja falar consigo, sr.Rocha. 10. Hoje não vou sair com ele, por isso, não contem comigo para o jantar. 11. A Ana vai connosco / conosco e o João tem que ir contigo. 12.Cada noite sonho contigo.13. Trago estas flores para si, dona Margarida.14. Há aqui uma encomenda para si, sr. Oliveira. 15.Moras perto de nós. Agora somos vizinhos. 16.Também os convidamos. 17.Levem-nos de carro. 18.Põe-no.(o casaco). 19. Levantam-na! (a caixa). 20.Fazem-nos bem. 21. Fá-los em casa. 22. Dão-no à Ana. 23. O Paulo paga-o. 24. Vou levar-te a casa. 25. Hoje vou assiná-lo. 26. Não consigo encontrá-los.

3.Přeložte pomocí ukazovacích zájmen: 1. Essa agora! 2. Ainda mais esta! 3. Essa é boa! 4. Essa é que essa . 5. Ora essa!.

4. Přeložte pomocí vztažných zájmen:

1. É o país em que (=onde) nasceu. 2. Era o que ninguém sabia. 3. Quem quer dinheiro, tem que trabalhar. 4. São preocupações de quem nada tem que fazer 5. É uma coisa contra a qual não podemos fazer nada. 6. A escola, cujo dire(c)tor é o senhor Santos, é de muito alta qualidade. 7. Dei tanto quanto me foi possível dar. 8. Consegue sempre fazer tudo quanto lhe dizes.

Cvičení 5. Přeložte pomocí neurčitých zájmen tanto,quanto, qualquer, cada

1. Tanto faz. 2. Tanto melhor. 3. Às tantas 4. Às tantas tinha razão. 5. Cada qual sente o seu mal. 6. Ele há cada um! 7. Tu tens cada uma! 8. Todos à uma. 9. Estar de todo 10. Anda de todo.

Číslovky

Základní číslovky

3 três, 9 nove, 10 dez, 14 catorze/quatorze(br.),19dezanove, 40 quarenta, 80 oitenta, 90 noventa,100 cem/cento, 101 cento e um/ cento e uma, 200 duzentos,-as, 400 quatrocentos,-as, 500 quinhentos,-as, 900 novecentos,-as, 1000 mil, 1001mil e um/ mil e uma, 1200 mil e duzentos, mil e duzentas.

Řadové číslovky:

2 segundo,-a, 6 sexto,-a, 7 sétimo,-a (dříve psáno séptimo), 10 décimo, 11 undécimo,-a,/décimo,-a primeiro,-a, 12 duodécimo,-a/décimo,-a segundo,-a, 13 terciodécimo,-a/décimo,-a terceiro,-a, 17 décimo,-a sétimo,-a, 21vigésimo-a primeiro,-a, 22 vigésimo,-a segundo,-a,60 sexagésimo,-a, 70 septuagésimo,-a, 101 centésimo,-a, primeiro,-a, 200 ducentésimo,-a, 400 quadringentésimo,-a, 900 nonagentésimo,-a, 1000, milésimo,-a, 1001 milésimo,-a primeiro,-a, 1200 milésimo,-a ducentésimo,-a, 2000 segundo milésimo.

Doplňte období vždy určeného počtu let:

Triénio-tříletí, quatriénio/quadriénio čtyřletí, quinquénio- pětiletí, sexénio-šestiletí, septénio- sedmiletí, octénio- osmiletí.

Doplňte výročí:

cinquentenário – padesátileté výročí; bicentenário - dvousetleté výročí, quadrin-gentenário - čtyřsetleté výročí, milenário - tisícileté výročí, quadragenário – čtyřicetileté výročí , octogenário osmdesátiletý, nonagenário devadesátiletý, centenário stoletý.

Přeložte násobné číslovky

1,5x sesquiáltero, 2x duplo, dobro, 5x quíntuplo, 8x óctuplo,11x undécuplo.

Přeložte cifru ve jmenovateli.

2 meio, metade; 3 terço; 4 quarto; 5 quinto; 6 sexto; 7 sétimo; 8 oitavo; 9 nono; 10 décimo; 11 undécimo/onze avos; 12 duodécimo/doze avos; 13 treze avos; 14 catorze avos; 15 quinze avos; 16 dezasseis avos; 17 dezassete avos; 18 dezoito avos; 19 dezanove avos; 21 vinte e um avos; 1/4 um quarto, a quarta parte; 1/6 um sexto; a sexta parte; 3/8 três oitavos, três oitavas partes; 6/9 seis nonos, seis nonas partes; 4/12 quatro duodécimos, quatro duodécimas partes, milióntina - a milionésima parte.

Přeložte desetinná čísla

0,1 um décimo/uma décima; 0,01 um centésimo; 0,001 um milésimo/uma milésima; 3,5 três vírgula cinco; 0,46 zero vírgula quarenta e seis; 23,78 vinte e três vírgula setenta e oito.

Bibliografie:

ASSIS, Wilem. Linguística e estilo. São Paulo,1964.

BARRETO, Mário. De gramática e de linguagem, II. Rio de Janeiro, 1922.

BEČKA, Josef. Slovo, jeho význam a užití. SPN Praha, 1968.

BEČKA, Josef Václav. Česká stylistika. Praha, 1992.

BECHARRA, Evanildo. Moderna Gramática Portuguesa. 37a.edição, Rio de Janeiro, 2001.

BLIKSTEIN, Izidoro. Linguística e comunicação. Cultrix, São Paulo, 1970.

BUĎA, Jan. Colocação do adjetivo. Diplomová práce. FFMU, Brno, 2013.

BUZEK, Ivo. Historia crítica de la lexicografía gitano-española. Brno: Masarykova univerzita, 2011.

BUZEK, Ivo. El Vocabulario del dialecto jitano de Augusto Jiménez (1846) y su posición en la historia de la lexicografía gitano-espaňola. In Diversidad lingüística y diccionario. Ed. Marta Concepción Ayala Castro, Antonia María Medina Guerra. Málaga: Servicio de Publicaciones de la Universidad de Málaga, 2010. (s. 145-166).

BUZEK, Ivo. La imagen del gitano en la lexicografía española. Spisy FFMU, č. 389. Masarykova univerzita, 2010.

BUZEK, Ivo. El gitano en la Academia. In Retos del Hispanismo en la Europa Central y del Este. Actas del Congreso Internacional. Cracovia 14-15 de octubre de 2005. Madrid: Palafox & Pezuela, 2007. (s. 197-202).

CAMARA, Mattoso Júnior. Contribuicão à Estilística Portuguesa. São Paulo, 1997.

CARRETER, Fernando Lázaro. “El problema del artículo en español – una lanza por Bello”. Homenaje a la memoria de don Antonio Rodríguez Monino. Madrid, 1975.

COSERIU, Eugenio. Dos problemas linguísticos del hablar. Teoría del lenguaje y linguística general. Madrid, 1973.

CRESSOT, Marcel. O Estilo e As Suas Técnicas. Lisboa, 1947.

CUNHA, Celso, CINTRA, Lindley. Nova Gramática do Português Contemporâneo. João Sá de Costa, Lisboa, 1999.

ČERMÁK, František. Jazyk a jazykověda, Praha, 1997.

ČERMÁK, Petr. „K některým tendencím v asimilaci cizích slov do španělštiny.“ in:Časopis pro moderní filologii sv. 84, č.2., UK Praha, 2002. (s.65-76).

ČERMÁK, Petr. Acerca de los numerales ordinales. Boletín de la Asociación d Profesores de Español en la República Checa, Praha, 2007. (s. 20-24).

ČERMÁK Petr. Norma y uso:acerca de una vacilación.in: Boletín de Asociación de Profesores de Español en la República Checa núm.7. Praha, 2003, (s-24-26).

ČERNÝ, Jiří. Dějiny lingvistiky. Votobia Olomouc, 1996.

ERHART, Adolf. Úvod do jazykovědy Masarykova univerzita. Brno, 2001.

FINDRA, Ján “Štyléma a paradigmatika štylistiky”, Sborník prací filozoficko-přírodovědné fakulty Slezské Univerzity v Opavě, řada jazykovědná, (D2), Opava, 2002.

FONSECA, Joaquim. Linguística e texto/discurso.Teoria, descrição, aplicação, Lisboa, 1992.

FONSECA, Joaquim. Pragmática Linguística. Introdução, Teoria e Descrição do Português, Porto, 1994.

FONSECA, Fernanda Irene. Gramática e Pragmática. Estudos de Linguística Geral e de linguística Aplicada ao Ensino do Português, Porto, 1993.

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “Algumas mudanças de género em curso no Português”. In: Actas do XIII Encontro Nacional da Associação Portuguesa de Linguística. Lisboa, 1997. Lisboa (Associação Portuguesa de Linguística), 1998, vol. I, (s.339-352).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias.“Algumas observações sobre a linguagem popular e regional no que se refere à categoria de género. Reflexos do género gramatical do Português antigo na linguagem popular”. In: Atti del XXI Congresso Internazionale di Linguistica e Filologia Romanza. Centro di studi filologici e linguisti ci siciliani. Università di Palermo 18-24 settembre 1995 a cura di Giovanni Ruffino. Volume II: Morfologia e sintassi delle lingue romanze. Tübingen (Max Niemeyer Verlag), 1998, (s. 339-349).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “A propósito do masculino genérico em Português”. In: Actas do XIV Encontro Nacional da Associação Portuguesa de Linguística. Aveiro, 1998. Braga (Associação Portuguesa de Linguística), 1999, vol. II, (s. 21-28).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “O género dos estrangeirismos usados na língua portuguesa”. In: Actas do XVIII Encontro Nacional da Associação Portuguesa de Linguística ( 2002). Lisboa, APL, 2003, (s. 411-419.)

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “Considerações sobre a categoria gramatical de género. Sua evolução do latim ao português arcaico”. Biblos. Revista da Faculdade de Letras. vol.

II (2ª série): Ocidente. Oriente. Coimbra, 2004, (s. 443-475).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “Para uma descrição do género gramatical em Português”. In: Biblos. Revista da Faculdade de Letras. vol. III (2ª série): Cultura e Desenvolvimento. Coimbra, 2005, (s. 201-246.)

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias.“A categoria gramatical de género do Português antigo ao Português actual”. In: Estudos em homenagem ao Professor Doutor Mário Vilela. Porto, Faculdade de Letras da Universidade do Porto, 2005, vol. 2, (s. 527-544). (http://ler.letras.up.pt/uploads/ficheiros/4584.pdf )

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “O género dos nomes de animais em Português: descrição e história“. In: Biblos. Revista da Faculdade de Letras, vol. IV (2ª série): Cidade(s) e Cidadania. Coimbra, 2006, (s. 381-396).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “Ainda o género gramatical dos substantivos e adjectivos em Portugal e no Brasil”. Nova versão aumentada e actualizada do texto apresentado ao “Congresso Internacional 500 Anos da Língua Portuguesa no Brasil”, em Évora, em Maio de 2000. In: Biblos. Revista da Faculdade de Letras, vol. V (2ª série): Universidade – um passado com futuro. Coimbra, 2007, (s. 263-276).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “O género gramatical do português: da teoria à prática. Análise da atribuição de género por alunos do 1º Ciclo Universitário”.In: Biblos, Revista da Faculdade de Letras, vol. VI (II série): Ciências e / nas Artes. Coimbra. FLUC, 2008, s. 221-250.

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “Reflexos do português antigo na linguagem popular e regional: o género gramatical” In: Biblos, Revista da Faculdade de Letras, vol. VII (II sé rie): Sociedade em Tumulto. Coimbra, FLUC, 2009, (s. 429-449).

GOUVEIA, Maria Carmen de Frias. “O género de alguns vocábulos “problemáticos” do português contemporâneo”. In: Revista Mundo & Letras, nº 2., Julho de 2011. F. José Bonifácio, São Paulo, p. 85-97. (http://www.revistamundoeletras.com.br/artigos2011/2011_Artigo07.pdf)

GRADIM, Anabela. Manual de Jornalismo, Livro de Estilo de Urbi et Orbi. Universidade de Beira e Covilhã, 2000.

HAMPL, Zdeněk. Stručná mluvnice portugalštiny, Praha, 1972.

HOFMANOVÁ, Jana. Stylistika a…,Praha 1997.

HRICSINA, Jan. Vývoj modotemporálních paradigmat u portugalského verba finita z diachronního hlediska (doktorská disertační práce). FF UK, Praha, 2006.

HRICSINA, Jan. „O estudo diacrónico da evolução dos paradigmas modotemporais do verbo português“. Écho des études romanes, vol. IV/Num. 1, České Budějovice, 2008, (str. 87-88).

HRICSINA, Jan. Bibliografia comentada das gramáticas históricas do Português,Iberoamericana pragensia 44, v tisku.

HRICSINA, Jan. Rosa Virgínia Mattos e Silva – O português Arcaico: fonologia,morfologia e sintaxe. Études romanes de Brno, 32, 2011/2, (s. 135-138).

HRICSINA, Jan. A Estrutura d`as viagens na minha terra de Almeida Garrett, in:compilação das teses escritas no ano 2001, abrangendo escritores da expressão portuguesa, Desktop publishing UK FF, Praha, 2002.

HRISCINA, Jan. A posição do adjetivo no sintagma nominal no português contemporâneo: Análise corporal. AUC, Philologica 2/2013, Romanistica Pragensia XIX (Les langues romanes à la lumière des corpus linguistiques),2013,(s.203-218).

CHLOUPEK, Jan. Stylistika češtiny, Praha, 1990.

JINDROVÁ, Jaroslava. “Portugalské cvičební texty”SPN Praha, Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, 1986.

JINDROVÁ, Jaroslava. “Portugalština“, Leda, Praha, 2001.

JINDROVÁ, Jaroslava. Portugalština, souhrn gramatiky. Praha: Holman, 2009.

JINDROVÁ, Jaroslava : “Modotemporální a aspektuální význam portugalského složeného perfekta. Studie z korpusové lingvistiky” in: Korpusová lingvistika. Praha, 2011, svazek 1 Intercorp, (s. 219 – 230).

JINDROVÁ, Jaroslava. Portugalština, LEDA, PRAHA, 2001.

JINDROVÁ, Jaroslava. Fázové perifráze v portugalštině. Dizertační práce. FFUK v Praze, 2013.

JINDROVÁ, Jaroslava. „Algumas observações sobre a concorrência dos adjetivos“ preto“ e „negro“ na língua portuguesa.“ In Acta Universitatis Carolinae 2012, (s. 219–229) Philologica 2 / Romanistica Pragensia XIX.

JINDROVÁ, Jaroslava. “Algumas Observações sobre o Acordo Ortográfico da Língua Portuguesa“, Atas das Segundas Jornadas de Língua Portuguesa e Culturas Lusófonas da Europa Central e de Leste,Yana Andreeva Univerzita Sofie, 2012.

KRÁLOVÁ, Lucie. Diminutivo na língua portuguesa e checa, um estudo comparativo, bak.práce, FFMU, Brno 2008.

KRČMOVÁ, Marie. “Mluvenost a psanost jako slohotvorní činitelé” in: Linguistica online. září, 2005. www.phil.muni.cz/linguistica/art/krcmova/.

KRČMOVÁ, Marie. “Příznakovost a její specifika v morfologii.”, in Linguistica online, září,2005, www.phil.muni.cz/linguistica/art/krcmova/.

LAPA, Manuel Rodrigues. Estilística da língua portuguesa.Coimbra, 1984.

LOTKO, Edvard. Slovník lingvistických termínů pro filology. Univerzita Palackého v Olomouci, 2005.

MARTINS, Maria Raquel Delgado. Ouvir falar. Introdução à Fonética do Português, Lisboa, 1988.

MILIČKOVÁ, Ladislava “La place de la stylistique dans la linguistique française contemporaine”em Stylistické bibliografie, studie stylistiky, www.phil.muni.cz/stylistika/francouzskahtml.

MISTRIK, Jan, Štylistika, Bratislava, SPN,1985.

NEVES, Maria Helena de Moura: Guia de Uso do Português - Confrontando regras e usos. Săo Paulo, Editora Unesp, 2003.

MADEIRA, Ana. Aquisição de L2. In P. Osório e R. Meyer (coord.) Português Língua Segunda e Língua Estrangeira, Lisboa: Lidel – Edições Técnicas, 2008.

RAMOS, Joaquim José de Sousa Coelho. Introdução ao Português Jurídico. Univerzita Karlova v Praze. Karolinum. 2012.

RAMOS, Joaquim José de Sousa Coelho. Presença ou ausência de artigo nos sintagmas preposicionais complemento e/ou modificadores de nome. Mestrado em Português Língua Estrangeira. Faculdade de Letras da Universidade do Porto, 2012, dos Santos, Ana Sofia Rodrigues. A influência da L1 no processo de aquisição de L2, XXIV Encontro Nacional da APL, Lisboa, 2008.

da SILVA, Cláudia Alexandra Moreira. Contextos de (in)formalidade – os artigos indefinidos nas crónicas e nos chats. Dizertační práce, Faculdade de Letras da Universidade de Lisboa, 2009.

RIFFATTERE, Michael. Estilística estrutural, São Paulo, 1973.

SOARES, Isabel Maria Pardal Hanemann. “Contextos de ocorrência do nome próprio com e sem artigo definido: Qual o estatuto do artigo?”, em Actas do XV encontro nacional da APL, Faro,1999.

SPITZOVÁ, Eva. Morfología española, SPN, Praha, 1990.

SPITZOVÁ, Eva. Studia Minora Facultatis Philosophicae Universitatit Brunensis, Études Romanes de Brno, tomos XIV (1983), XV (1984), XX (1990).

STEHLÍK, Petr. Aspectos problemáticos de la prefijación en español. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2011. 80 s. Spisy MU v Brně, Filozofická fakulta, č. 395.

STEHLÍK, Petr. El inventario de los prefijos del español en la GDLE (1999) y en la NGRAE (2009). Études Romanes de Brno, Brno: Masarykova Univerzita, 2011, roč. 32, č. 1, (s. 149-156).

STEHLÍK, Petr. El aspecto semántico de la prefijación. In Daniel Vázquez; Ivo Buzek. Encuentro de Hispanistas (Brno, 9.-10. října 2009). Brno: Masarykova univerzita, 2010. (s. 159-169).

STEHLÍK, Petr. Sobre algunas particularidades morfofonológicas de los elementos prefijales en español. Studia Romanistica, Ostrava: Ostravská univerzita, 2010, roč. 10, č. 2, (s. 49-56).

STEHLÍK, Petr. Algunas consideraciones sobre el estatuto y el inventario de los prefijos cuantificadores en español. In Studia Romanistica Beliana. Banská Bystrica: Fakulta humanitných vied Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici, 2009. (s. 373-378).

STEHLÍK, Petr. Algunos aspectos problemáticos de la clasificación y el inventario de los prefijos apreciativos cultos en español. Studia Romanistica, 2009, roč. 9, č. 1, (s. 82-88).

STEHLÍK, Petr. Productividad neológica de los elementos prefijales cultos en los textos publicitarios españoles. In Jornadas de estudios románicos. Sección de Hispanística. 1.vydání. Bratislava: AnaPress, 2009. (s. 285-291), 7 s. Tomo II: Lingüística.

STEHLÍK, Petr. Sobre la existencia de los interfijos en español. Studia Romanistica, Ostrava: Ostravská univerzita v Ostravě, 2008, roč. 8, č. 1, (s. 77-82).

STEHLÍK, Petr. Elementos prefijales cultos: morfemas compositivos o prefijos? In Études Romanes de Brno. Brno: Masarykova univerzita v Brně, 2001.

SVOBODOVÁ, Iva. Abordagem histórica dos nomes dos dias da semana (análise sintático-semántica). In Žitná, Júlia. Segundas jornadas de estudos Românicos : novos modelos e teorias e sua aplicação na linguística, literatura e didática: secção de Lusitanística. Bratislava: AnaPress, 2012.

SVOBODOVÁ, Iva. „Petr Čermák, Tipología del español actual a la luz de Vladimír Skalička“. Etudes romanes de Brno, 2012.

SVOBODOVÁ, Iva. Comparação tipológica das línguas checa e portuguesa segundo Vladimír Skalička. Études Romanes de Brno, 2012.

SVOBODOVÁ, Iva. Artigo definido e nulo com os antropónimos e topónimos. Études Romanes de Brno, Masarykova univerzita: Masarykova univerzita, 2011.

SVOBODOVÁ, Iva. Stylisticko-pragmatické faktory použití členu v současné portugalštině. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2010.

SVOBODOVÁ, Iva. 1000 portugalských slovíček. 1. vyd. Brno: Computer Press, Brno, 2010.

SVOBODOVÁ, Iva. À procura de valores estilísticos do artigo em português contemporâneo (tempo e espaço como factores linguísticos e extralinguísticos que compõem o semema do artigo). Études Romanes de Brno, Brno: Masarykova Univerzita, 2009.

SVOBODOVÁ, Iva. Movimentos Semânticos do Artigo. In Studia Romanica Bratislavensia. Bratislava: Ana Press, 2009. (s. 121-140), Jornadas de Estudos Românicos.

SVOBODOVÁ, Iva. Estilística e a Sua Posição dentro da Linguística Portuguesa. Etudes romanes de Brno. Brno: Masarykova Univerzita, 2008, Études Romanes de Brno roč. 2008, č. 1, (s. 57-67). SVOBODOVÁ, Iva. Os valores pragmático-estilísticos do artigo em português contemporâneo. Vol. IV. České Budějovice: Universitas Bohemiae Meridionalis, 2008. Écho des études romanes, vol IV/ núm.2.

SVOBODOVÁ, Iva. O valor estilístico do artigo em linguagem jornalística. Sborník prací Filozofické fakulty Masarykovy univerzity, Brno: Masarykova univerzita, 2006, I, I, (s. 69-81).

ŠABRŠULA, Jan. Úvod do srovnávací stylistiky. Praha, 1972.

ŠABRŠULA, Jan. Teorie praxe překladu. Ostrava, Ostravská Univerzita, Filozofická fakulta, 2000.

ŠLOSAR, Dušan. Příruční mluvnice češtiny. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2003.

TICHÝ, Oldřich.Základy španělské mluvnice, Praha SPN, 1958.

TLÁSKAL, Jaromír. Fonetika a fonologie současné evropské portugalštiny. Praha 2006.

VILELA, Mário. Gramática de Valências: Teoria e aplicação.Coimbra, 1992.

WOLF, Mauro. Teoria de Comunicação. Lisboa, 2003.

ZAVADIL, Bohumil. Současný španělský jazyk I. (Obecné problémy zkoumání jazyka. Základní slovní druhy neslovesné). Praha, 1995, .

ZAVADIL Bohumil. Čermák Petr. Mluvnice současné španělštiny. UK, Praha. 2010

ZAVADIL B. Vývoj španělského jazyka. Karolinum, Praha. 1998.

Hromadná díla:

Áreas Críticas da Língua Portuguesa, João Andrade Peres, Telmo Móia. Lisboa, 1995.

Análise de comunicação, Estilística a análise textual, Maria Beatriz Florido, Maria Emília Duarte da Silva, Joaquim Fonseca. Porto, 1981.

Dicionário de Termos Linguísticos, Associação Portuguesa de Linguística. Lisboa,1987.

Gramática e Ensino das Línguas, Jorge Morais Barbosa, Joana Vieira Santos, Isabel Lopes, Ana Paula Loureiro, Cristina Figueiredo. Lisboa, 1999.

Gramática da Língua Portuguesa, Maria Helena Mira Mateus, Ana Maria Brito, Inês Duarte, Isabel Hub Faria et col., Lisboa, Editorial Caminho – Colecção Universitária / Série LINGUÍSTICA), 1989, 2003.

Introdução à Linguística Geral e Portuguesa. FARIA, Isabel Hub,, et. Alii. Editorial Caminho, Lisboa, 1996. Editorial Caminho, SA, Lisboa, 1996.

Dicionário da língua portuguesa Contemporânea, Academia das Ciências de Lisboa e Lisboa, 2001.

Linguística. Revista de Estudos Linguísticos da Universidade do Porto, Porto, 2006.

Livro de estilo, Público, Comunicação Social. AS, Lisboa, 2005.

Nova Gramática do Português Contemporâneo.Cunha, Celso a Cintra Lindley, Edições João Sá de Costa, Lisboa, 1985.

Pontuário Ortográfico e guia da língua portuguesa. Magnus Bergstrom, Neves Reis, Lisboa, 2002.

Stylistika současné češtiny. Čechová, M., Chloupek, J., Krčmová, M., Minářová, E. Praha, 1997.

Jak se počítají substantiva v češtině: poznámky ke kategorii čísla* JARMILA PANEVOVÁ – MAGDA ŠEVČÍKOVÁ, Slovo a slovesnost, 72, 2011, Praha

Jazykové korpusy:

www.linguateca.pt

www.corpusdoportugues.org.

www.intercorp.cz

Morfologie současného portugalského jazyka I
Slovní druhy neslovesné

Iva Svobodová

Vydala Masarykova univerzita v roce 2014

1. vydání, 2014

Sazba elektronické verze Štěpán Böhm

ISBN 978-80-210-7010-3